ПЕРЕДМОВА
    Історія України втілює в собі віхи історичного шляху українського народу, який вносив значний вклад у розвиток світової цивілізації. Історичний розвиток українського суспільства переконливо свідчить, що український народ протягом кількох століть мав свою державність, відстоював її, боровся за її відродження та збереження. В сучасних умовах розбудови української держави значне місце набуває зростання інтересу до проблеми вітчизняної історії, витоків українського народу, формування його державності, етнонаціональних процесів, історії національної культури та використання кращих історичних традицій у практичній діяльності.
     Запропонований опорний конспект лекцій з курсу “Історія України укладений з урахуванням програми курсу історії України для вищих навчальних закладів економічного профілю. Основна мета опорного конспекту лекцій – розглянути витоки українського народу, його формування та розвиток, особливості державотворчих процесів на українських землях, соціально-економічний та культурний розвиток України в контексті історії світової цивілізації.
     При підготовці конспекту лекції ми враховували й те, що в сучасних умовах вдосконалення науково-методичного забезпечення навчального процесу, підвищення ефективності самостійної роботи студентів вимагає перш за все підготовку та видання підручників, навчальних посібників, опорних конспектів лекцій, навчально-методичних комплексів з дисциплін. Опорний конспект лекцій з курсу “Історія України містить зміст тем курсу “Історія України, окремі документи і матеріали з основних проблем вітчизняної історії, а також довідковий матеріал (глосарій – основні терміни, коротку хронологію історичних подій).
   Окремі теми опорного конспекту лекцій написані такими авторами:
проф. Г.К. Парієнко – Вступ, теми 1, 10, 11,12.; проф. В.М. Хмарський – тема 6;
доц. В.М. Домбровська – теми 3, 4, 5; доц. В.М. Красовський – тема 2; 
доц. В.П. Ковальчук – теми 7, 8, 9. 

О с н о в н і   т е р м і н и 
Автономія – (грец. – незалежність) – самоврядування певної частини держави, що здійснюється в межах, передбачених загальнодержавним законом  (Конституцією).
“Березневі статті ” – договірні умови, на основі яких здійснювалися рішення Переяславської Ради 1654 р. про входження України до складу Росії.
Гайдамацький рух – визвольний рух проти феодально-кріпосницького і національно-релігійного гніту на Правобережній Україні, яка до кінця ХVІІІ ст. перебувала під владою шляхетської Польщі. Виник цей рух на Волині та на Західному Поділлі. З другої чверті ХVІІІ ст. піднесенням гайдамацького руху була Коліївщина. (1768 р.).
Генеральна військова канцелярія – центральна установа громадської адміністрації на Україні в XVII-XVIII ст. Через генеральну військову канцелярію гетьман здійснював свою військову і цивільну владу. Керував канцелярією генеральний писар, який вів дипломатичне листування, приймав послів. Генеральна військова канцелярія в різні часи разом з резиденцією перебувала в Чигирині,Гадячі, Батурині,Глухові. Остаточно канцелярія ліквідована у вересні 1764р.
Гривня – злиток срібла (приблизно 200 грамів), який служив грошовою і вагомою одиницею в Київській Русі.
Демократія (грец. – народовладдя) – форма державно-політичного устрою суспільства, яка ґрунтується на визнанні народу джерелом влади.
Депортація (лат. – вигнання, вислання) – примусове виселення з місця постійного проживання, навіть вигнання за межі держави особи чи групи осіб, частини населення, визнаних правлячим режимом як соціально небезпечні.
Держава – форма організації суспільства, носій публічної влади, сукупність взаємозв’язаних установ і організацій, які здійснюють управління суспільством від імені народу.                                                                                      
Держава демократична – тип держави, в якій народ є джерелом влади, де державні демократичні соціально-політичні інститути та демократичний тип політичної культури, які забезпечують органічне поєднання участі народу у вирішенні загальнодержавних справ із широкими громадянськими правами і свободами.
Держава правова – тип держави, основними ознаками якої є верховенство закону, поділ влади, правовий захист особи, юридична рівність громадянина й держави.
Держава соціальна – держава, що прагне до забезпечення кожному громадянину гідних умов існування, соціальної захищеності, співучасті в управлінні виробництвом, а в ідеалі – приблизно однакових життєвих шансів, можливостей для самореалізації особистості.
Державний суверенітет – верховенство державної влади всередині країни, зосередженість всієї повноти влади у державних органах, незалежність держави у зовнішньополітичній сфері.
День соборності України – 22 січня 1919 р. дві українські держави Українська Народна Республіка та Західноукраїнська Народна Республіка об’єдналися в єдину державу. Ця подія засвідчила споконвічне прагнення українського народу до створення незалежної соборної держави. В цьому – головне історичне значення Злуки УНР і ЗУНР.
Доба Центральної Ради – березень 1917 р. – квітень 1918 р. Основними подіями було намагання демократичних кіл шляхом парламентської демократії вибирати спочатку політичну автономію, а потім державну незалежність. Очолював Центральну Раду М.Грушевський. 29 квітня 1918 р. він став президентом Української Народної Республіки (УНР) , яка була утворена в період Центральної Ради.
Доба гетьманату П.Скоропадського – квітень-грудень 1918 р. Увійшла в історію як спроба консервативних сил зберегти українську державність, встановивши авторитарний режим, що спирався на штики австро-німецьких окупантів. В Українській державі доби гетьманату помітними були зрушення в економічному розвитку, в галузі культури та освіти, у сфері зовнішньої політики.
Доба Директорії – грудень 1918 р. – листопад 1920 р. Ключовими подіями було відновлення Української Народної Республіки (УНР), акт Злуки УНР і ЗУНР; еволюція української державності від парламентської до одноосібної форми правління; втрата через дію зовнішніх сил, суперечливу внутрішню політику державної незалежності. Починаючи з квітня 1918 р., триває воєнна експансія більшовицької Росії в Україну, внаслідок якої на більшій частині українських земель було встановлено радянську владу.
Європейський Союз – міжнародне об’єднання, яке включає у собі риси міжнародної організації та елементи конфедеративної держави. Створений у 1992 році, на початок 2005 року до ЄС входили 25 країн. Стратегічними цілями ЄС є формування ринкового простору із вільним рухом товарів і капіталів; створення умов у політичній, економічній та фінансовій сферах до зближення країн; здійснення узгодженої зовнішньої політики, включаючи питання безпеки світового господарства.
Законодавча влада – влада держави, що полягає у встановленні законів. Законодавча влада є одним з виявів суверенітету держави і належить лише найвищому органові державної влади (в Україні – Верховній Раді України).
Запорозька Січ – місце зосередження козацтва, яке поселилося за дніпровими порогами на поч. ХVІ ст. Тут будувались зимівники, а для оборони від татар ставилися  укріплення – “січі”, які зроблені з січених і рублених колод і засіки. Острів Хортиця був центральним місцем першого поселення запорозьких козаків. Січ декілька разів змінювала своє місце знаходження.
Інкорпорація – включення до свого складу. Йдеться про приєднання українських земель й повне їх включення з ліквідацією автономних прав до складу Росії з другої половини ХVІІ ст.
Ідеологія (грец. – поняття, учення) – система концептуально оформлених уявлень, ідей і поглядів на політичне життя, яка відображає інтереси, світогляд, ідеали, умонастрій людей, класів, націй, суспільства, політичних партій, громадських рухів та інших суб’єктів політики.
Імперія (лат. – влада, панування) – велика держава, що складається з метрополії та підпорядкованих центральній владі держав, які примусово інтегровані до єдиної системи політичних, економічних, соціальних та культурних взаємозв’язків і виникають внаслідок загарбання територій, колонізації, експансії, інших форм розширення впливу наддержави.
Коренізація – політика, яку проводили більшовики з 1923 р., спрямована на підготовку й висування кадрів корінної національності, врахування національних факторів при формуванні державного апарату, організацію культурно-освітніх закладів, видання преси мовами корінних національностей.
Кирило-Мефодіївське братство – перше українське політичне товариство, що виникло в 1846-1847рр. в Києві. Засновники – М.Костомаров,М.Гулак, Б.Білозерський. Головні документи товариства – “Статут слов’янського товариства св. Кирила і Мефодія”, “Книга буття українського народу ” та установча “Записка”.
Козак – (з половецької мови означає – страж, конвоїр). Козацтво в Україні виникло в силу соціально-політичних умов, що склалися в українських землях у ІІ пол. XV-XVIст. Це була нова суспільна сила, яка виступала творцем нової форми державності в Україні, захищала українські землі від зовнішніх ворогів.
Літописи – історичні твори в Київській Русі, в яких розповідь велася за роками. Розповідь в Л. починалася словами: “в літо”, звідси і назва “літопис”. Л. були основними джерелами для вивчення політичної, економічної, культурної і частково соціальної історії Київської Русі. Складачі Л. використовували офіційні щорічні записи подій, іноземні джерела, народні перекази, легенди, розповідали про події, пов’язані з життям світських та духовних феодалів. На Л. значною мірою відбилося те, що їх писали ченці, які причину подій пояснювали втручанням божественних сил. Їхні свідчення часто мають суперечливий характер. Відомі ранні Л. Лаврентіївський літопис      (1116 р.) та Іпатіївський літопис (приблизно 1118 р.). Серед українських літописів XIV-XVIIст. цінними історичними джерелами є Густинський літопис, Острозький і частково Київський.
Малоросійська колегія – у XVIIIст. було створено дві М.к. в Україні. Перша – в 1722р. Петром І з метою нагляду і контролю за діяльністю українського гетьманського уряду. Друга – створена в 1764р. Катериною ІІ після скасування гетьманату. Це був вищий адміністративний орган царського самодержавства в Україні.
Малоросійський приказ – державна установа, яка була заснована в 1663р. російським урядом для відання українськими справами. Його завдання – регулювання відносин Росії з гетьманським урядом.
Національне державотворення – термін етнополітології, який означає процес національного самовизначення у формі суверенної державності.
Національна єдність – це широке соціальне перетворення, наслідком якого є згуртованість організму у всіх його параметрах, причому прояви консолідації є досить рухливими.
Національна політика – сукупність заснованих на законі та традиціях дій, направлених на створення сприятливих умов для самореалізації всіх народів в економіці, культурі та захист їх прав та свобод, зміцнення дружби між ними. Це позитивна національна політика. Вона може бути і негативна.
“Неп” – нова економічна політика прийнята Х з’їздом ВКП(б) у березні 1921 р., направлена на зміну продрозкладки продподатком, децентралізація управління та переведення державних підприємств на госпрозрахунок, відновлення товарно-грошових відносин в економіці.
Референдум – спосіб прийняття законів та рішень найважливіших питань державного життя шляхом всенародного голосування.
Сепаратизм – прагнення окремих груп населення до відокремлення від даної держави. 
Соціал-демократія – ідеологічна й політична течія, яка виступає за здійснення ідей соціалізму в усіх сферах суспільного життя; важлива складова політики лівих сил сучасності, передусім Західної Європи.
Соціалізм (лат. – суспільний) – вчення і теорії, які стверджують ідеал суспільного устрою, заснованого на суспільній власності, відсутності експлуатації, справедливому розподілі матеріальних благ і духовних цінностей залежно від затраченої праці, на основі соціально забезпеченої свободи особистості.
Тоталітарний режим, тоталітаризм – політичний лад, при якому влада у державі зосереджена у руках певної групи (політичних партій), яка знищує демократичні свободи, повністю підкоряє всі сфери суспільного життя свої інтересам та утримує контроль над суспільством шляхом терору. 
Українська національно-демократична революція – 1917-1920 рр. Характеризувалась українським національним відродженням, визнанням державного статусу України, проголошенням її автономії та державної незалежності.
“Українізація” – український різновид політики коренізації, проголошеної у 1923 р. ХІІ з’їздом РКП (б). Стратегічна мета цієї політики - сприяння розвиткові культур і мов корінних національностей. У той же час першочерговим завданням партії було зміцнення свого впливу в національних республіках шляхом розширення сфери вживання в партійних та державних органах місцевої мови та створення власних апаратників з місцевих кадрів.
Християнство (від лат. – помазаник, месія) – одна із основних світових релігій. Ґрунтується на вірі в Ісуса Христа як боголюдини, який зійшов на землю і прийняв страждання заради спасіння людства. Х. виникло в Римській імперії в середині І ст. н.е., як ідеологічний наслідок розкладу рабовласницької системи. В 988 р. Х. запроваджено в Київській Русі як офіційна державна релігія. Після цього Русь визначила своє місце серед держав Європи. Християнство сприяло зміцненню та розвитку Давньоруської держави. Православна церква відіграла велику роль у політичній консолідації українського народу.
Шовінізм – гіпертрофований патріотизм, філософія поневолення і гноблення народів.

Вступ до курсу “Історія України. Витоки українського народу.
Тема 1. Київська Русь, її піднесення. Галицько-Волинська держава.
(2 год.)

У лекції ми розглянемо предмет і завдання курсу “Історія України, загальноосвітнє та виховне значення його вивчення студентами вищих навчальних закладів. Вивчаючи тему, важливо зрозуміти сутність та особливості періодизації українського історичного процесу. Велике пізнавальне значення має ознайомлення з джерельною базою історії України, історіографією курсу, найважливішими дослідженнями провідних науковців з історії України та витоками українського народу. Відомо, що сучасні українці формувались на певній території ранньофеодальної держави Київська Русь, яка виникла в масиві східнослов’янських племен. Перша українська держава – Київська Русь відіграла велику роль в українській та світовій історії. Спадкоємцем Київської Русі є український народ, а наступником Київської держави стало Галицько-Волинське князівство.

План

1.	Предмет і завдання курсу “Історія України. Періодизація історії України. Джерела вивчення української історії.
2.	Політичний та соціально-економічний розвиток Київської Русі. Роль київських князів у державотворчих процесах.
3.	Галицько-Волинське князівство-європейська держава.

Основні поняття: історичний процес, історія, періодизація, джерела, історіографія, східні слов’яни, державність, давньоруська народність, літописи, політична влада, соціальна структура, православ’я. 

Предмет і завдання курсу “Історія України. Періодизація історії України. Джерела вивчення української історії

Предмет і завдання курсу “Історія України”.  Ми починаємо вивчати курс “Історія України”. Відомо, що сам термін “Україна” з’явився у ХІІ столітті.  В Іпатієвському літописі від 1187 р. вперше письмово вжито термін “Україна”. Ним позначались у ті часи наші південні землі. У наступні роки в літописі цей термін зустрічається все частіше й відноситься до різних районів, у тому числі й до Галичини. Існує принаймні 4 точки зору про походження терміну “Україна”:
- перша -  “Україна” походить від слов’янського слова “країна”. Це слово означає край, або частину краю у значенні своя, рідна земля.
- друга -  більшість істориків  вважають, що зміст слова “Україна” відповідає російському  слову “окраина”, тобто земля, що лежить скраю. Цієї точки  зору дотримувався М. Грушевський.
- третя – деякі історики, вважають, що серед давніх арійців існував загадковий народ “укри”, який ніби й заснував свою державу – Україну. 
- четверта -  прибічники цієї теорії стверджують, що  назву “Україна дали нашій землі  наші предки.  І Геродотова назва скіфів – орачів за своєю природою співпадала з літописним найменуванням слов’янських племен –поляни. Вони мали в своєму розпорядженні стільки землі, скільки міг “украяти” і захистити господар мечем. Ось чому його земля , його поле – це його “україна”.   Предмет і завдання курсу історії України, питання,  яке тісно пов’язане з загальною характеристикою значення історичних знань, а також визначеннями тих змін, які відбуваються в історичній науці та історичній свідомості українського суспільства після проголошення незалежності України. Без грунтовних наукових знань про минуле свого народу неможливо зрозуміти сучасний соціально-економічний та політичний розвиток держави. Знаючи закономірності й особливості історичного поступу українського народу, можна уникнути помилок на майбутнє.
Місце і роль історичної науки в суспільстві визначається як її пізнавальною, освітньою, виховною, так і практичною функціями, можливістю використання історичного досвіду в сучасних умовах розбудови української держави, а також прогнозуванням на майбутнє. В період радянської доби в умовах тоталітарного режиму, об’єктивне висвітлення українського історичного процесу поступалося ідеологізованим історичним працям, які писалися на догоду політичній кон’юнктурі. Трагедія України полягала ще і в тому, що багато століть на її території співіснували різні державні структури, український народ був позбавлений своєї державності. Самобутній, природний розвиток українського народу немов зникав на тлі загальних подій у житті держав, до яких входила Україна: Росії, Польщі, Румунії, Чехословаччини, СРСР. І тому історія України у працях багатьох дослідників часто мала вигляд низки ілюстрацій до минулого тих країн, які володіли її землями, а український народ зображався не тільки недержавний, а й навіть приреченим розчинитися у складі нації, що панувала на території України.
Ще наприкінці ХІХ – на початку ХХ століття проти такого сприйняття українського історичного процесу виступив відомий історик Михайло Грушевський, який першим створив багатотомну наукову історію України – “Історію України-Руси”. В цій фундаментальній праці М.Грушевський показав, що і “бездержавні народи мають національну історію”.
Вона не збігається з державною історією країни до складу якої в той чи інший період входить територія цього народу, і це ми бачимо на прикладі історії українського народу. На жаль, з кінця 20-х років ХХ століття радянська влада не дозволяла вітчизняним історикам звертатися до науково-історичної спадщини М. Грушевського -  засновника наукової української історіографії.
У сучасних умовах розбудови самостійної української держави зростає прагнення українського народу до пізнання власної історії. Нині Україна є повноправним членом світової спільноти цивілізованих країн як держава, що має право не тільки на самостійний поступ у майбутнє, а й на власну історію. Звернення до історії з новою силою пробуджує національні та громадянські почуття, формує духовні підвалини суспільства.
Курс “Історія України є однією з головних складових гуманітарної загальноосвітньої підготовки фахівців з вищою освітою. 
Предметом курсу “Історія України є український історичний процес від найдавніших часів до сьогодення. Курс  української історії акумулює найновіші досягнення історіографії етногенезу українського народу, формування та розвитку української державності. Він передбачає вивчення політичного, соціально-економічного, культурного розвитку України, міжнародного співробітництва. Головну увагу ми будемо звертати на висвітлення тих численних історичних подій , які  замовчувалися і фальсифікувалися в умовах радянської влади, подавалися однобічно. Насамперед це стосується проблем державності українського народу, національно-демократичної революції 1917-1920 рр., Другої світової війни та участі у ній українського народу, розвитку економіки, місця України у системі міжнародних відносин, культурної спадщини тощо.
Завдання курсу:
 - розкрити наукову періодизацію історії України, зміст основних періодів української історії, визначальні події та явища, при цьому виважено підходити до оцінок історичних подій;
 - вивчити особливості формування та розвитку національного державотворення, значення боротьби українського народу за її відродження та збереження основні напрямки розбудови української суверенної держави;
- висвітлити історію соціально-економічного та політичного розвитку України, стан сучасного розвитку та перспективи ринкової трансформації економіки України;
- визначити роль і місце в історії України видатних історичних осіб;
- показати роль української держави в системі міжнародних відносин.
В історичній науці використовуються різні критерії і підходи до періодизації історичного процесу, яка застосовується з метою систематизування й упорядкування історичного минулого.
Основи періодизації історії України  були закладені М.Грушевським наприкінці ХІХ – на початку ХХ століття у фундаментальній праці “Історія України - Руси”, що мала і має велике значення для розвитку української історичної науки. Обґрунтовуючи самобутню схему українського історичного процесу,  яка  покладена  в  основу  української  національної  історіографії, 
М.Грушевський виступив з науковою критикою російської схеми історії східноєвропейських народів, яка відстоювала концепцію “общерусской” народності, її історії, культури, водночас нехтуючи історичним розвитком українського народу.  Він розробив власні підходи до історичного минулого України, які відрізнялися від панівної в офіційній російській історіографії схеми  розвитку  історичного  процесу  за  С.Соловйовим,   М. Карамзіним, 
В. Ключевським.
Схему історії України в узагальнюючій формі М. Грушевський виклав у роботі “звичайна схема “русскої” історії і справа раціонального укладу історії східного слов’янства” (1904), де він довів, що  “общерусскої” історії не було і не може бути, як немає “общерусскої” народності. Може бути історія східного слов’янства, яка повинна стати, як вважав вчений, на місце теперішньої “русскої історії”, що заперечувала ранній історичний розвиток українського народу. М. Грушевський науково довів безпідставність російських вчених пов’язати Київську державу з її суспільно-політичним укладом і культурою з Володимиро-Московським князівством ХІІІ – ХІV ст.  Українські племена стали державотворчим елементом у формуванні Київської Русі, культурно-політичну спадщину якої перебрала Галицько-Волинська держава, а не Московська, як було прийнято вважати в російській дореволюційній, а потім і в радянській історіографії.
Розробляючи свою історичну схему М. Грушевський в наукових працях “Історія України - Руси”, “Очерк истории украинского народа” (1904), “Ілюстрована історія України” (1911) та ін. встановив періодизацію українського історичного процесу в основі якої є нерозривність української історії. Рання історія, Київська Русь, Галицько-Волинськка держава  органічно пов’язані політичними, етнічними і культурними процесами українського народу, вони набули продовження за литовсько-польської доби української історії, в період національно-визвольної війни середини XVII ст., в українському відродженні кінця  XVIIІ – початку ХХ  ст. М. Грушевський показав, що український народ був основою безперервності українського історичного процесу.
Відповідна схема історії України, періодизація української історії, які були розроблені М. Грушевським, стали основою наукових досліджень українських істориків у Галичині та в еміграції, у 20-х роках ХХ ст. – у радянській Україні. В умовах тоталітарного режиму домінував формаційний підхід до періодизації: первісне суспільство, феодалізм, капіталізм, соціалізм. Сучасна історична наука висунула чимало нових підходів до розв’язання проблеми історичної періодизації, одним із яких є цивілізаційний підхід. І хоча проблеми періодизації продовжують залишатися дискусійними, сьогодні можна виділити такі основні періоди в історії України, які загальноприйняті в українській науці. Вони відображені і в програмі курсу “Історія України”, розробленої викладачами  нашої кафедри доц. Л.Ф. Домбровською, доц. В.М. Красовським. Програму курсу “Історія України” ви отримали в кабінеті кафедри історії України. Ми будемо розкривати її зміст у наших лекціях, даючи при цьому характеристику історіографії курсу. Важливою і невід’ємною частиною вивчення історії українського народу є джерельна база, так як завдяки джерелам відображаються соціально-економічний, політичний та культурний розвиток суспільства на всіх етапах його існування. В курсі “Історія України” предметом вивчення є насамперед писемні джерела. Сучасні дослідники виділяють такі основні види писемних джерел з історії України: літописи, законодавчі акти, діловодна документація, статистичні джерела, карти, періодична преса, документи особистого походження (мемуари, автобіографії, спогади, хроніки, літературні пам’ятки тощо). До другої групи джерел належать предметні джерела (будівлі, знаряддя і предмети праці та побуту).
Слід відмітити, що багато джерел з історії України опубліковано. Місцем зберігання рукописних джерел є архіви та рукописні фонди наукових бібліотек.
До третьої групи джерел належать усні джерела (думи, легенди, билини, казки, пісні, перекази). Окрім цього, треба також назвати фотодокументи, фонодокументи.  
Походження окремих народів є надзвичайно складною проблемою. Вивчення її потребує комплексного підходу та залучення різних наук. Крім того цю проблему треба розглядати в межах тривалого проміжку часу, в історичному руслі, наприклад, від родоплемінного ладу до державного устрою. Це стосується і проблеми походження українського народу,  його витоків. Як відомо, сучасні українці сформувались на певній території ранньофеодальної держави Київська Русь. Вона виникла в масиві східнослов’янських племен. Слов’яни успадкували культуру населення доби бронзи лісової і лісостепової зони Східної і Центральної Європи, яка належала спільним предкам слов’ян, балтів і германців. Отже сучасні народи та нації формуються, як правило, на підгрунті кількох народів, значно більших за чисельністю та територією, яку вони займають. Тому і недоцільно шукати історичне коріння сучасних народів у конкретних племенах первісного суспільства, про яких дуже мало відомостей і сьогодні.

Політичний та соціально-економічний розвиток Київської Русі.
Роль київських князів у державотворчих процесах

   Утворення Київської Русі. Проблема, що залишається у центрі уваги сучасної історичної науки. Перша українська держава – Київська Русь відіграла велику роль в українській та світовій історії. Протягом чотирьохсот років свого існування Київська держава була однією з наймогутніших держав Європи. Вона мала розвинені для свого часу продуктивні сили і багату економіку. Київська Русь заклала державотворчі традиції на теренах сучасної України. Протягом ХІІІ – першої третини ХІV ст., значного рівня розвитку досягло Галицько-Волинське князівство, як історична форма української державності .
Вивчення даної теми ми розпочнемо з аналізу передумов утворення Давньоруської держави, яка виникла в результаті тривалого процесу політичної, економічної і етнокультурної консолідації східнослов’янських племен на рубежі VІІІ – ІХ ст. Нагадаємо, що:
- історичний розвиток України розпочався 1 млн. років тому в епоху палеоліту і став складовою частиною еволюції людства;
- постійні зміни на території України в первісну добу відбувалися, як у світі в цілому, але й мали певні особливості. Стародавні етноси складалися завдяки міграціям, культурній взаємодії та перемішуванню племен різних земель і природно-географічних зон;
- Трипільська культура була однією з найдавніших землеробських культур світу (ІV – ІІІ тис. до н.е.). За рівнем соціально-економічного розвитку населення Трипільської культури прирівнюється до цивілізацій Єгипту та Близького Сходу; 
- південні території України тривалий час були заселені кочовиками, які залишили помітний слід в історії України. Перший відомий науці кочовий народ, який мешкав на півдні, - кіммерійці (кін. ІІ тис. – VІІ ст. до н.е.). Вони створили перше в південних степах державне об’єднання;
-  в умовах колонізації греками Північного Причорномор’я з VІІ ст. до н.е. до V ст. н.е. існували античні міста – держави, забезпечуючи тісні культурні зв’язки українських земель з античним світом.
      Проблема походження слов’ян постала перед історичною наукою давно. Ряд істориків ототожнюють слов’ян із венедами. Перші письмові згадки про слов’ян (венедів) зустрічаються у римських авторів І – ІІ ст. н.е. – Плінія, Тацита, Птоломея. Одним із перших науковців, який звернув увагу на теорію походження слов’ян і дослідив її був академік О.Шахматов. Він поклав в основу своїх досліджень теорію міграціонізму, хоча ця теорія не дістала одностайної підтримки у вчених. Як антитеза їй існує теорія автохтонна, основоположником якої був видатний український археолог В. Хвойко. В результаті ґрунтовних археологічних досліджень він довів, що український народ є корінне, споконвічне населення, яке створило, дало тенденції розвитку соціально-економічних та культурних процесів і що ці процеси мають свої притаманні тільки території України особливості. На основі автохтонної теорії написали свої фундаментальні “Історію України - Руси” М.Грушевський, “Нариси історії України” Д.Дорошенко. Вона дістала висвітлення в працях сучасних  істориків  В.Борисенко,  Д.Дашкевича,  М.Брайчевського,  В.Смолія 
С. Кульчицького та ін. На думку більшості вчених, батьківщина слов’ян охоплювала територію від середньовічної течії Дніпра до Вісли. У ІІ – VІІ ст. н.е. – у період Великого переселення народів – слов’яни широко розселилися у всіх напрямках. У результаті слов’янський етнос розпався на три гілки: західних слов’ян, південних слов’ян і східних слов’ян. Східні слов’яни розселилися на території сучасної України, Білорусії, частково Росії (Ока, верхня течія Волги).
Західні слов’яни дали початок полякам, чехам, словакам, лужицьким сербам.
Південні слов’яни – болгарам, сербам, хорватам, словенцям, боснійцям, македонцям, чорногорцям.
Східні слов’яни – українцям, росіянам, білорусам.
З ІV ст. н.е. на території України між Дністром і Сіверським Дінцем розселилися племена антів. Провідною галуззю економіки антів було сільське господарство. Поширилося орне землеробство, практикувалося двопілля, вирощували пшеницю, ячмінь, овес, просо, горох, коноплю, сочевицю. Анти не тільки забезпечили себе хлібом, а й вивозили зерно на зовнішні ринки.
Анти підтримували торговельні зв’язки з сусідами (скіфами, сарматами, готами та ін.), а також з провінціями Римської імперії. Інтенсивний розвиток економіки обумовив розвиток общинного господарства, соціальне розшарування, появу нових форм політичної організації. В ІV ст. н.е. анти створили державне об’єднання (Антський союз) зі спадковим вождем, організованим військом та участю населення в політичному житті (віче). Антський союз мав характер військової демократії. Проіснував до VІІ ст. н.е. і розпався під ударами аварів.
Після його розпаду на території України, де розселилися східні слов’яни, утворилися окремі племінні об’єднання, розташування і назва яких відомі із літопису “Повість минулих літ”: поляни, древляни, сіверяни, тіверці, уличі, волиняни, дуліби, білі хорвати, дреговичі. Поляни опинилися у найбільш вигідному геополітичному положенні. Саме поляни  стали центром консолідації східнослов’янських земель. Піднесення рівня господарського розвитку слов’ян стало економічним підґрунтям творення Давньоруської держави.   
Першими ж київськими князями, існування яких зафіксовано письмовими джерелами, були Аскольд і Дір, які правили з 30-50-х рр. ІХ ст. до 882 р. За одними писемними відомостями, Аскольд і Дір були нащадками Кия, за іншими – дружинниками варязького князя Рюрика, який правив племенами ільменських словен у північних Новгородських землях. З середини ІХ ст. навколо полян постає стабільне державне об’єднання, яке в арабських письмових джерелах отримало назву Куявія, а сучасні історики називають його Руською землею або Київським князівством. Саме воно стало територіальним, політичним, етнокультурним ядром, навколо якого згодом досягла своєї могутності Київська Русь (цю назву дав М. Грушевський). Як було відзначено, саме термін “русь” є одним з найдискусійнішим понять у вітчизняній історії. У літописах та інших джерелах Руссю називали територію, яку посідали руські люди, тобто східні слов’яни. Цим же словом іменували й Київську Русь. Як слушно відмічає відомий український історик С. Кульчицький в історичній науці склалося чотири основних значення поняття “русь”. Етнічне: русь – народ; географічне: русь як територія, земля; політичне: Русь як держава. Зараз ми підходимо до питання, яке вже упродовж досить тривалого часу не сходить зі сторінок наукової літератури. Це питання про прихід варягів (норманів) на Русь та заснування Київської держави слов’янами чи скандинавами. Ще у “Повісті минулих літ” Нестор зробив спробу зв’язати історію Русі з світовою й висунув гіпотезу про норманське походження давньоруської державності. Особливо це питання набуло значення в умовах німецького засилля в Росії у ХVІІІ ст. Методологічною підвалиною норманської теорії було уявлення про утворення держави одночасним актом внаслідок діяльності історичної особи. До 20-х рр. ХХ ст. на підставі вивчення різноманітних джерел сформувалася думка про провідну роль скандинавів у політичному житті Східної Європи. Опрацювання сучасної теорії виникнення держави внаслідок довготривалого соціально-економічного розвитку суспільства, праці істориків та археологів, які довели, що східні слов’яни ще до літописного запрошення варягів мали протодержавні утворення, - все це докорінно змінило уявлення про роль скандинавів на Русі. Норманська теорія як проблема походження Київської Русі втратила наукове значення. В сучасних умовах вченими досліджуються русько-скандинавські стосунки періоду раннього середньовіччя в широкому контексті взаємозв’язків між країнами Східної Європи. 
Об’єктивному аналізу процесів державотворення у східних слов’ян сприяє визначення сутності самого поняття “державність”. Сучасні історики головними ознаками існування державності в ранньосередньовічному суспільстві вважають: наявність влади, відчуженої від народу; розміщення населення за територіальним, а не племінним принципом; стягання даними для утримання влади; успадкування влади князем. В умовах Русі ІХ ст. конкретними формами державності були: окняження земель (підкорення владі державного центру територій племінних княжінь) і поширення на ті землі систем збирання данини, управління та судочинство.  

Основні етапи державного розвитку Київської Русі

І етап 	Це період швидкого територіального зростання Русі та поступової консолідації держави. Охоплює князювання Олега (882-912 рр.); Ігоря (912-945 рр.); Ольги (945-964 рр.); Святослава (964-972 рр.). Пророчими словами: “Хай буде Київ матір’ю градам руським!” Олег проголосив найдавніше східнослов’янське місто столицею новоутвореного великого князівства. Це був перший державотворчий крок в історії нашої держави, адже з цього часу Київ стає політичним центром Київської Русі, водночас набуваючи ролі міжплемінного об’єднуючого начала
	
ІІ етап	Це період розбудови Київської Русі, економічного та культурного розвитку, досягнення нею вершини політичної могутності. За князювання Володимира Великого(978-1015 рр.)завершилось об’єднання території Київської Русі,проведені реформи. Важливим чинником зміцнення князівської влади, формування національної свідомості стало запровадження християнства.За князювання Ярослава Мудрого(1019-1054) значно розширились кордони Київської Русі, запроваджений перший письмовий збірник “Руська правда”, зміцнилось міжнародне становище держави	
ІІІ етап	Період феодальних усобиць, які розгортаються після смерті Ярослава Мудрого, період поступового політичного ослаблення Київської Русі. Найбільш відомі князі Володимир Мономах (1113-1125 рр.), Мстислав (1125-1132 рр.)	
ІV етап	Період поліцентризації Київської Русі, який продовжувався до монголо-татарської навали. Найбільш помітна роль у консолідації давньоруських земель належала Галицько-Волинському князівству	

Соціальна структура Київської Русі. Розвиток державності в Київській Русі тісно пов’язаний з динамікою державного управління та соціальною структурою Русі. В процесі формування феодальних відносин, внаслідок подальшого поділу праці виділилися окремі суспільні верстви та соціальні групи, які суттєво впливали на становлення та розвиток державності. З населенням від 3 до 10 млн., на території майже 800 тис. кв. км. Київська Русь була найбільшою державою середньовічної Європи, яка швидко розвивалася в соціальному відношенні. 
      Основні групи населення Київської Русі:
- Князі (представники правлячої та племінних династій), бояри (місцеві родовиті землевласники) та князівські дружинники. Володіли князівствами та місцевими вотчинами.
-  Основна група – селянство (смерди), які спочатку були вільними і економічно самостійними, але поступово потрапляли в економічну залежність від князів і бояр: платили їм данину, виконували примусові роботи.
- “Холопи” – раби – використовувалися в домашньому господарстві.
-Міщанство – складало багаточисельну верству. За приблизними розрахунками, у містах проживало до 15% усього населення. Найбільшими містами були Київ (до 50 тис. чоловік) і Новгород (до 30 тис. чоловік).
- Духовенство – формується з прийняттям християнства. У 988 р. Володимир оголосив на всіх теренах Київської Русі християнство державною релігією. Із введенням християнства на Русі великим феодалом стала церква. Поступово поширюється практика дарування землі монастирям і церквам, що перетворювало їх у великих землевласників. Запровадження християнства мало велике значення для зміцнення Київської Русі: 
1.	З появою християнства розпочинається новий етап розвитку Київської Русі, який сприяв швидкому її зростанню; 
2.	Православна християнська церква освячувала князівську владу, зміцнювала її авторитет, сприяла розбудові державних інститутів. Вона посилила владу феодалів, прискорила розвиток феодальних відносин, оскільки монастирі поступово перетворювалися у великих феодальних власників;
3.	Введення християнства сприяло розвиткові освіти, мови, літописання, мистецтва, утвердженню нових звичаїв, збагаченню давньоруської культури кращими надбаннями всього християнського світу;
4.	Запровадження християнства дало можливість Київській Русі прилучитися до європейської цивілізації, античної спадщини, а також створювати рівноправні й плідні взаємовідносини між нею та Візантією, Германією, Польщею та іншими державами;
5.	Християнство створило єдину державну ідеологію, що об’єднала слов’янські та неслов’янські племена, кожне з яких мало до християнізації своїх богів, свої традиції. Немаловажним виявилася і наявність єдиної мови богослужіння.   
 Система політичної влади та започаткування у її діяльності демократичних традицій. Історичні факти переконливо свідчать, що український народ протягом кількох століть мав свою державність, відстоював її, боровся за її відродження та збереження. Свою державність він творив на власній землі, а не шляхом загарбання і поневолення чужих територій, власною активністю. 
Як переконливо свідчать праці вітчизняних істориків, процеси виникнення, формування і розвитку української державності – явище надзвичайно складне й суперечливе. Вони були закономірним наслідком тривалих пошуків, наполегливих  змагань і боротьби українського народу за свою свободу і незалежність.
Утворення Київської Русі стало значною віхою у світовій історії. Саме з Київській Русі беруть свій початок українська державність, українська культура, українська мова. І всі наступні формації українського суспільства органічно споріднені з нею. Почуття єдності українського народу, історична пам’ять про славне минуле Київської Русі зберегло Україну не лише в структурі Великого князівства Литовського, але й в умовах нищівної антиукраїнської політики Речі Посполитої.
Київська Русь започаткувала державотворчу традицію українського народу. Вона ще не була державою в сучасному розумінні, адже більшість засад державності – централізоване управління, політичні інститути, державницька ідея тільки зароджувалися. Але в період Київської Русі розпочався шлях українського народу до створення незалежної, суверенної української держави.
Розвиток політичної системи Київської Русі (здійснення законодавчої, виконавчої та судової влади; функціонування ради бояр (думи); проведення зборів громадян (віче), показав, що у політичну традицію вживалося звертання князя за підтримкою до боярської думи з важливих проблем суспільного життя, що було не обов’язковим, але його  ігнорування могло значно ослабити владу князя. Адже членами думи були старші дружинники, племінна знать, а згодом церковні ієрархи.
Започаткувало демократичні традиції в Київській Русі та формування зародків самоуправління і народне віче, якому був властивий елемент республіканського ладу. Хоча  віче і не могло здійснювати власну політику, видавати закони, воно суттєво виливало на рішення князя щодо  військових походів, розподілу посад, престолонаслідування. Бувало, що народне віче позбавляло князя влади, самостійно запроваджувало норми співжиття й обирало керівників громад. Наявність традиції політичного самоуправління – одна з характерних особливостей політичної культури українського народу. Поступово у свідомості народу утверджуються  взаємна довіра між владою і громадою.
Стало традицією князів Київської Русі прислухатися до порад, настанов церкви, визнавати за нею авторитет. Прийняття християнства у 988 р. суттєво вплинуло на розвиток державності.
Церква, організаційні структури й служителі якої були запозичені з Константинополя, дістала широкі привілеї та автономію, на її потреби надходила, крім того, десята частина державних доходів. Прийняття християнства значно зміцнило престиж  княжої династії. Вона тепер значно тісніше  була пов'язана з Візантією. Широкими стали стосунки князів, які тепер належали до християнської сім’ї правителів, з іншими монархами.
Прийняття християнської релігії позитивно вплинуло і на внутрішнє життя країни. Оскільки канони візантійської церкви підтримували монарше право на владу, київські князі знайшли в ній ідеологічну опору, якої раніше не мали. До того ж церква з її складною внутрішньою підпорядкованістю знайомила київських правителів з новими моделями управління. А в самому суспільстві Київської Русі з’явилася активно діюча установа, яка не тільки забезпечувала незнане раніше духовне єднання, а й справила величезний вплив на культурне і господарське життя. Християнство дало змогу долучитись до надбань світової культури.
Церква могла вимагати від представників княжої влади підкорення певним моральним засадам як в особистому, так і в політичному житті, вірності договорам. Такі відносини між церквою і державою позитивно впливали на формування політичної культури всього населення, яка була наповнена принципами християнської віри.
Після проголошення незалежності в Україні відбувається своєрідне відродження релігійного життя, політичне зростання релігійного фактора у суспільних процесах, що позитивно впливає на розвиток держави.
У Київській Русі була започаткована традиція використання символів, які з часом розвинулися в державну символіку: на монетах, будівельних цеглинах, кахлях, посуді, зброї, металевих виробах, печатках проставлявся тризуб, що означало власність князя. Але той знак не посвідчував тільки приватну власність князя, бо його майно було одночасно і громадським, і державним. Тому тризуб символізував не тільки власність князя,  а певною мірою Київську державу, її могутність. І цілком природно, що згодом він набув значення національного державного символа.
Запровадження правових норм у врегулюванні внутрішнього життя також було започатковано в Київській Русі. Так, князювання Ярослава Мудрого вважається апогеєм могутності Київської Русі. Досягненням, з яким найбільше пов’язують зміцнення політичного становища держави, було зведення загальноприйнятих у ті часи законів у “Руську правду” – правовий кодекс країни. В ній існуючі закони не лише систематизувалися, а й змінювалися згідно з вимогами часу. Ще за Олегових часів русичі мали власні закони, але письмово законодавство вперше було зафіксовано при Ярославі Мудрому.
“Руська правда” ґрунтувалася на старих звичаях слов’ян. Сини Ярослава Мудрого доповнили її новими законодавчими актами. Один із них мав особливе значення, оскільки забороняв кровну помсту. Базуючись на звичаєвому праві, вона відчутно вплинула на політичне зміцнення держави, запровадження нових цивілізованих для тих часів політичних традицій, на формування правової культури. “Руська правда” передбачала не тільки відповідальність, але й права громадян, регулювала систему правосуддя. Вона постійно удосконалювалася, вбираючи в себе нові правові норми.

Галицько-Волинське князівство – європейська держава

Галицько-Волинська держава та збереження державотворчих традицій. У контексті розробки проблеми державотворення слід відмітити, що утворення Галицько-Волинського князівства на чолі з Романом Мстиславичем стало важливим етапом в історії української державності. Як відомо Галицько-Волинське князівство було державно-територіальним утворенням із столицею Галичем, що склалося з Галицької і Волинської земель. Засновано у 1199 р. Романом Мстиславичем колишнім волинським князем, який об’єднав Волинське і Галицьке князівства. Єдине систематичне й досить докладне джерело з історії Галицько-Волинського князівства й узагалі Південно-Західної Русі ХІІІ ст. є Галицько-Волинський літопис, який зберігся у складі кількох літописних зводів, головні серед них – Іпатіївський поч. ХV ст. і Хлєбніковський ХVІ ст. Саме Романа Мстиславича у Галицько-Волинському літопису вперше названо “самодержцем всєї Русі”.  
	Галицько-Волинське князівство ще на 100 років продовжило державність Київської Русі. Своєї могутності воно досягло за часів Данила Галицького, політикою якого було закладено підвалини специфічного українського самоусвідомлення, власної ідентичності. Він досить вміло маневрував між католицьким Заходом і монголами, започаткувавши модель спілкування з сусідами, наріжним каменем якої стали компроміси.   
	На відміну від Київської Русі Галицько-Волинське князівство розвивалося на єдиній українській основі. Поряд із сильною князівською владою, яка зберегла за собою судові повноваження у Галицько-Волинському князівстві була на високому рівні організація державного ладу, тут постійно діяв такий важливий державний інститут як боярська рада, авторитет якої постійно зростав. У Галицько-Волинській землі як і в інших великих князівствах Русі того часу, поширилася вотчинна система управління. Галицько-Волинське князівство проводило незалежну політику на міжнародній арені. Воно добилося помітних успіхів у боротьбі із Золотою ордою, захистило країни Західної Європи від монголо-татарської навали, підтримувало тісні стосунки з Австрією, Німеччиною, Польщею, Угорщиною, римською курією тощо. 
Галицько-Волинська держава була відчутним геополітичним чинником в Європі та вітчизняній історії, оскільки вона успадкувала політичну традицію Київської держави. Позиція Галицько-Волинської держави суттєво вплинула на політичні процеси в тогочасній Європі, а її правителі за часів розквіту держави (Роман Мстиславович, Данило Романович) були серед найпомітніших постатей європейської політики. За своїм політичним становищем, територією, економічною, військовою могутністю, рівнем культури вона була однією з найбільших держав, що, за винятком Чернігівського князівства, об’єднувала всі етнічні українські землі й розвивалася на єдиній етнічній основі (Київська держава була поліетнічною).   
В історичній науці дискусійною залишається проблема історичної спадщини Давньоруської держави, існують різні наукові концепції відносно того, хто є спадкоємцем Київської Русі, її наступником. Так, наукова концепція російського історика М. Погодіна полягає в тому, що Київська Русь – початковий етап історії Росії; наступницею Київської держави стала Московська держава. 
Видатний український історик М. Грушевський, спираючись на автохтонну теорію походження слов’ян, показав,  що 	історія, державність та культура Київської Русі створилися в першу чергу, українцями, адже основною територією формування держави слугувала Середня Наддніпрянщина з центром у Києві, де споконвіку жив український народ, нікуди не переселявся, освоював усі багатства території, користувався ними,  створивши тут свої звичаї, мову, культуру. Спадкоємцем Київської Русі є український народ, а наступником Київської держави стало Галицько–Волинське князівство.
Концепція радянських істориків: спадок Київської Русі – це спільний здобуток трьох народів – українського, російського і білоруського. 

У сучасній історичній науці це питання залишається дискусійним, тісно пов‘язаним з політичними інтересами. Українські історики у новітніх наукових дослідженнях (“Історія України” /За загальною редакцією В. Смолія. – К., 2000, Литвин В., Смолій В., Шпаковатий М. “Україна: поступ історії” – К., 2003, Губарєв В. Історія України. – Донецьк, 2004, Гончарук П. Історія України. –К., 2005), з сучасних позицій осмислюючи вітчизняну історію, доходять до висновку, що Київська Русь дала початок трьом народам – українському, російському і білоруському, стала витоком державності та культури кожного із них. А історики В.Шевчук та М.Тараненко (“Історія української державності”. - К., 1999), В.Світлична (“Історія України”. – Київ – Львів, 2003), погоджуючись у цілому з цим висновком, водночас зазначають, що українці мають все ж таки більше підстав, щоб претендувати на історичну спадщину Київської Русі.
  Підводячи підсумки, підкреслимо, що Київська Русь та Галицько-Волинська  держава відіграли важливу роль в історичній долі українського народу. Передові для того часу політичний устрій, виробничі відносини, високопродуктивне сільське господарство і ремісництво, вдала дипломатична діяльність на міжнародній арені – все це сприяло тому, що Київська Русь зайняла провідні позиції в Європі. Утворення та розвиток Галицько-Волинського князівства (др. пол. ХІІ – перша пол. ХІV ст.) стала історичною формою української національної державності. Вже в період Київської Русі держава виконувала ряд економічних функцій, регулювала окремі соціально-економічні процеси. В подальшому ці функції розширюються, вдосконалюються. Діють вони і в сучасних умовах розбудови української держави.  

Тема 2. Українські землі у складі іноземних держав (ХІV-ХVІ ст.)        Україна у ХVІ-першій половині ХVІІ ст.)
(2 год.)

Трьохсотлітня доба, що розпочалася після розпаду Галицько-Волинського князівства і тривала до середини XVII століття, позначена як драматичними – втрата державності, етноцид українського народу, так і подіями історичної ваги – розгортання національно-визвольної боротьби, державотворча діяльність козацтва та Запорозької Січі, формування української нації.
За цими подіями – егоїстичні інтереси різних груп місцевих еліт, територіальна експансія сусідніх держав, ліквідація чужими урядами засад національного життя, соціальне, релігійне та культурне протистояння, етнополітичні процеси, зародження прогресивних виробничих відносин, формування політичної еліти українського народу та розробка національної моделі майбутнього державного устрою, розгортання національно-визвольної боротьби, імена державців, політиків, гетьманів, релігійних, культурних, громадських діячів.

План

1.	Приєднання українських земель до Великого князівства Литовського. Польська експансія на українські землі наприкінці XIV- в середині XVI століття.
2.	Соціально-економічний та політичний розвиток українських земель другої половини ХІV – першої половини ХVІ  ст. Еволюція селянства впродовж другої половини XIV- першої половини XVI ст.
3.	Генеза і становлення козацтва в Україні. Запорозька Січ.

Основні поняття:кіш, козак, община, паланка,  Січ, Січова рада (коло),  ставропігія, фільварок, Кревська унія, Люблінська унія, братства.
    
    У XIV ст. історичні події для України розвивалися несприятливо. Її політико-економічний та культурний занепад відбувався в умовах піднесення Литви, Польщі та Московії. Правлячу еліту цих суспільств приваблював вакуум влади, що виник на південно-західних руських землях у результаті занепаду Галицько-Волинського князівства.

   Приєднання українських земель до Великого князівства Литовського.
 Серед перших, хто скористався цією можливістю були литовці. Сучасний український історик О.Д. Бойко виділяє чотири, неоднакових за тривалістю часу та змістом, періоди, у межах яких домінували ті чи інші тенденції.
   І етап (1340-1362 рр.) – “оксамитове” литовське проникнення. Його мету чітко сформулював литовський князь Ольгерд: “Вся Русь просто мусить належати литовцям”. Досягати своєї мети вони були змушені  в ході  

литовсько-татарського
протистояння

польсько-угорсько-литовського
протистояння

                                                                  

1340 р. – на Волині та Галичині за князював литовський князь Любарт.           1340-1387 рр. – польсько-литовська війна  за контроль над Галичиною та Волинню.              	1356-1357 рр. – утвердження Ольгерда в Києві.
1362 р. – після перемоги над татарами у Синьоводській битві литовці встановили контроль над Поділлям, їх землі сягнули Надпоріжжя та берегів Чорного моря між гирлами Дніпра та Південного Бугу.                                                                                                         
60-і рр. ХІV ст. – просування литовців на чернігово-сіверські землі, котрі у 70-80-х рр. перетворилися на конгломерат удільних князівств на чолі з Гедиміновичами.	
                          
    ІІ етап (1362-1385 рр.) – “ослов’янення” литовських правителів. У цей час Велике князівство Литовське набуло ознак своєрідної федерації земель-князівств, повноцінними і рівноправними суб’єктами якої виступали землі Київщини, Чернігово-Сіверщини, Волині та Поділля. 
Основні риси Литовської держави цієї доби:
-	зміна етнічного складу: 90% населення становлили білоруси та українці;
-	збереження на південно-західних руських землях старої системи управління;
-	перехід влади в князівствах до династії Гедиміновичів;
-	запозичення руського досвіду: а) у формуванні структури князівської адміністрації; б) у розбудові військової організації; в) у налагодженні податкової системи;
-	офіційна державна мова – руська;
-	поширення православ’я на теренах Литви;
-	основа державно-правового устрою “Руська правда”.
    ІІІ етап (1385-1480 рр.) – втрата українськими землями залишків автономії.
1385 р. – “Кревська унія”: її суть – початок інкорпорації Великого князівства Литовського до складу Польскої держави; наслідки – зміна політичного курсу щодо українських земель. Литовський князь Ягайло, отримуючи за умовами унії титул короля Польщі, зобов’язувався окатоличити литовців та “навіки приєднати всі свої землі литовські та руські, до Корони Польської”.
    Пропольська політика Ягайла зумовила появу литовсько-руської опозиції на чолі з князем Вітовтом (1392-1430 рр.). З метою зміцнення внутрішньої політичної єдності Литви він максимально централізує управління  ліквідує Волинське, Новгород-Сіверське, Київське та Подільське удільні кнзівства і впроваджує на цих землях інститут великокнязівських намісників. Ці заходи литовської влади звели нанівець колишню автономію українських земель, посилили соціальний серед місцевого населення. 
1413 р. – Городельська унія: стала наступним кроком до зближення Литви і Польщі. Вона зрівняла у правах шляхту католицького віросповідання Королівства Польського та Великого князівства Литовського, розширила сфери впливу католицизму (католицька церква отримувала українські землі, заснувала єпископські кафедри у Кам’янці-Подільському та Луцьку), що привело до посилення соціального та національно-релігійного гніту на українських землях.
    Реакцією на антилитовські виступи 1440 р. на Волині та Київщині стало тимчасове відновлення Київського та Волинського удільних князівств (1452-1471 рр.)
    ІV етап  (1480-1569 рр.) – посилення литовсько-московської боротьби за право бути центром “збирання земель Русі”. 1480 р. – повалення ординського іга: Москва проголошує себе центром  “збирання земель Русі”. Вже 1489 року московський цар Іван ІІІ вперше заявив Великому князю Литовському та королю Польському Казимиру: “Наши города, и волости, и земли, и воды король за собою держит”.
Початок XVI ст. характеризується загостренням московсько-литовського протистояння (1500-1503 рр., 1507-1508 рр., 1512-1522 рр.) та поширенням в українських землях проросійських настроїв (перехід під владу Москви Чернігово-Сіверських князів, антилитовське повстання князя М. Глинського на Київщині та Поліссі 1507 р. і т.д.)
    Таким чином, толерантне ставлення Великого князівства Литовського до українського населення на етапі здійснення ним самостійної внутрішньої та зовнішньої політики радикально змінюється під впливом зближення Литви з Польщею та загостренням відносин з Московією і призводить до ліквідації автономії українських земель, обмеження прав православного люду та посилення соціального гніту.
     Польська експансія на українські землі наприкінці XIV- в середині XVI століття. Загарбницьку політику щодо українських земель здійснювала Польща. Перша спроба у 1340 р. захопити Галичину завершилася провалом. На деякий час на теренах Галицько-Волинського князівства виникли два державних утворення: Волинське князівство на чолі з Любартом і олігархічна боярська автономна республіка у Галичині під проводом Д.Дедька. Не скориставшись шансом на відновлення самостійної Галицько-Волинської держави, Галицька боярська республіка впала під ударами поляків у 1349 р. Король Казимир ІІІ, захопивши Галицько-Волинське та Перемишльське князівства, проголосив себе “правителем Королівства Русі”.
	Але цей перебіг подій на галицьких теренах не влаштовував Литву, яка не відмовилася від своїх планів захоплення цих земель. У 1366 р. після тривалого збройного протистояння Польща підпорядкувала собі Галичину і частину Волині; приєднавши до коронних земель 52 тис. кв. кілометрів із населенням 200 тис. осіб, збільшивши свою територію у 1,5 рази.
    У 70-80-ті роки в боротьбу за західноукраїнські землі втрутилася Угорщина, встановивши свою владу в Галичині. Зміцніла після Кревської унії Польща,  у 1387 р. здолала своїх суперників, остаточно приєднавши Галичину і частину Волині – Холмщину до своїх володінь і утримуючи їх під своєю владою до 1772 р.
    У 1431 р. у результаті чергового польсько-литовського протистояння до Польщі відійшло Західне Поділля. Полонізація завойованих земель супроводжується зміною національного устрою: у Галичині було утворено 
3 воєводства – Руське, Белзьке та Подільське. З 1434 р. на цих землях було запроваджено польське право, польський адміністративний апарат, створене шляхетське самоврядування. 
    У другій половині XV – на початку XVI ст. розгортаються процеси централізації, посилюється вплив Польщі та прогресує занепад Литви. Намагаючись уникнути катастрофи, литовці звернулися по допомогу до Польщі.  Драматичні  й  гострі  польсько-литовські  переговори  закінчилися 
1 липня 1569 р. компромісом – укладенням Люблінської унії, яка об’єднала Польську державу і Велике князівство Литовське в єдине ціле – Річ Посполиту.
    Адміністративно-територіальний устрій українських земель у складі Речі Посполитої складався із 6 воєводств: Руське (Галичина), Белзьке, Волинське, Київське, Подільське, Брацлавське, які в свою чергу поділялись на повіти. З 1618 р. приєдналося ще Чернігівське воєводство. На території трьох воєводств – Волинського, Брацлавського і Київського зберігалася в діловодстві українська мова і діяли Литовські статути.

                                                Політичний устрій

Король – монарх
(обирався, обмежені права)	Сейм
Складався із:
-	сенату (магнати, представники королівської адміністрації)
- палати послів
(представників місцевих (воєводств)органів самоврядування)	

Люблінська унія для України:
-	втрата етнічних земель;                                       - руйнація сільської общини;
-	ліквідація автономістських тенденцій;              - безжалісна експлуатація 
-	впровадження чужих інститутів влади;               природних багатств;
-	згортання національного життя та                     - дискримінація українського 
     національних традицій;                                          населення в містах;
-	денаціоналізація і спольщення                           - витіснення православної 
     української еліти;                                                   віри, української мови, 
-	захоплення українських чорноземів;                   культури.

     Отже, Річ Посполита здійснювала стратегію, спрямовану на згортання політичного і національного життя на українських землях, зміцнення панівного становища польської шляхти, посилення економічних та соціальних утисків місцевого населення, ліквідацію духовних цінностей.

Соціально-економічний та політичний розвиток українських земель другої половини ХІV – першої половини ХVІ  ст.

Основу економіки України складали аграрний сектор, торгівля, ремісництво та традиційні промисли. До ХVІ ст. аграрний сектор  був зорієнтований на виробництво продуктів для феодального господарства, забезпечував  виробників-селян та потреби міст. Феодальне господарство грунтувалося на експлуатації селянства, об’єднаного в громади. Сільська громада розкладала поміж дворищами всі податки і побори на користь феодала і держави.
Зерновий бум в Європі  загострив проблему земельної власності, робочих рук та форм організації праці. Для України прямим наслідком вивозу  збіжжя у Європу було розширення панських фільварків  за рахунок селянської землі   та зростання панщини. Юридичною підставою для захоплення  феодалами общинних земель  стала “Устава на волоки” (1557р.). Феодальні володіння, що зростали  за рахунок великокняжих дарувань, купівлі, освоєння нових та загарбання общинних земель, перетворювалися на фільварки, які були зорієнтовані на ринок, зберігаючи значні риси натурального господарства.
    Важливу роль відігравала торгівля та швидкий розвиток міст. Внутрішній товарообмін здійснювався через розгалужену мережу ринків, торжищ, ярмарок. Поновлення у ХІV-ХVІ ст. традиційних транзитних шляхів, вихід на європейські ринки пожвавили зовнішню торгівлю. 
Соціальна структура суспільства

Головний обов’язок – військова служба за власний кошт і сплата невеликого грощового збору. Згодом, шляхта дістала право вільно розпоряджатися своїми землями, мала великі привілеї в торгівлі та промислах

князі

                                                                    

Шляхта (5% населення на українських землях Литви)

пани

зем’яни

                                     

Існували за рахунок сплати десятини парафіянами, а також відробітку селянами панщини на церковних землях; володіли значними земельними угіддями, селами і навіть містами

Біле (світські священники)

духовенство

Чорне (монахи і монашки)

міська верхівка(патриціат) – купці та промисловці

Займались землеробством, скотарством, промислами, частково ремеслом і торгівлею; подібно до селян виконували різні повинності, сплачували податки натурою та грошима.

міщани
(10-15% населення)

бюргерство – цехові майстри, торговці середньої заможності

                      

міські трударі (плебс) – ремісники, дрібні торговці та селяни

Сплачували феодалам натуральну й грошову ренту (чинш). Це вільні та економічно незалежні селяни-общинники

Чиншові селяни або данники

                         

Прикріплялись до землі феодала і відробляли панщину, державні податки та повинності. Це напівзалежні або залежні селяни

Тяглі або робітні селяни

селянство(80% населення)

Службові селяни

Це залежні селяни, які обслуговували двір феодала, відбували панщину та сплачували данину

Еволюція селянства впродовж другої половини XIV-першої 
половини XVI ст.

“не похожі” (отчичі)

Чиншові селяни
(данники)	

Кріпосні селяни

“похожі” (вільні)

Тяглові селяни	

Службові селяни	

             Церковне життя. Берестейська унія

Чинники, які активізували унійні настрої в українському суспільстві:

внутрішні

зовнішні

- державна підтримка католицького         - перетворення церкви у чинник          
   наступу з боку Речі Посполитої;              економічних інтересів;     
- авторитет Римської курії;                        - моральна деградація духовної ієрархії                                                                                           
- єзуїтська пропаганда;                               - загальна дезорганізація церковного   
                                                                         життя;     
-“Календарна реформа”                              - окатоличення української еліти та
Папи Григорія ХІІІ (1582р.)                         занепад інституту духовного                                           
                                                                         патронату; 
- прагнення утвореного у 1589 р.               - втручання  у  справи  церкви 
  Московського патріархату                         світської влади;
  встановити контроль над Київською       - зростання анархії з боку братств.
  Митрополією;
- неконструктивна політика     
  Константинопольської патрархії;

     Внаслідок цього, у частини українських ієрархів визріває думка про доцільність унії з католицькою церквою.
      Сподівання на встановлення релігійної стабільності, прагнення українського духовенства, шляхти та міщан до зрівняння в правах з католиками, бажання зберегти свої земельні володіння та звільнитися від податків робили унію принадною для різних груп українського суспільства, що бажали дійти компромісу з Польщею.
     На початку 90-х рр. ХVІ ст. розпочалася організаційна підготовка до унії. З метою погодження її умов з 1590 до 1595 р. православними єпископами було проведено 5 синодів. Вони сподівалися, що задумана справа буде розв’язана шляхом переговорів на відкритому соборі обох церков, зі взаємними поступками та приязню. Але скоро стало зрозуміло, що до відкритої дискусії суспільство не готове, і тому обговорення всіх питань відбувалося таємно.
Дізнавшись про підготовку до унії, православна громада вибухнула обуренням. Дії відступників рішуче засудив К.Острозький. За таких умов від унії відступилися Г. Балабан і М. Копистенський. Однак події вже набули незворотного характеру.
Погодивши всі питання, Київський митрополит М.Рогоза та польський король Сигізмунд ІІІ для офіційного проголошення унії скликали церковний собор, який розпочав роботу 6 жовтня 1596 р. у Бересті (нині м. Брест, Білорусія). Однак, єдиного собору не відбулося.  Духовенство відразу поділилося на два окремих і ворожих собори. Спроби об’єднатися провалилися. Розкол став реальністю.
9 жовтня представник Константинопольського патріарха Никифер позбавив Київського Митрополита та його однодумців-єпископів сану за самовільне піддання Папі. Уніатський собор публічно проголосив унію, а владик, які до неї не пристали, та учасників Православного собору прокляттю. Він також затвердив акт про об’єднання церков та утворення греко-католицької церкви, яка підпорядковувалась Папі Римському.
Уніати визнали зверхність Папи Римського як першоієрарха всієї християнської церкви і прийняли католицькі догми. В той, же час, вони зберігали східний обряд, церковнослов’янську літургійну мову, право на заміщення митрополичої та єпископської кафедр, вживання старого (Юліанського) календаря. Нижче духовенство і надалі зберігало право одружуватися. Уніатське духовенство, як і католицьке, звільнялося від сплати податків; уніатська шляхта та міщани одержували право займати посади у державних та міських урядах. Уніатським єпископам було обіцяно місце в сенаті.
Рішення Берестейської унії ще більше розколювали українське суспільство за релігійною причетністю. Поруч з православною і католицькою активно почала діяти щойно утворена греко-католицька церква, посиливши позиції католиків і послабивши православний табір. Водночас становище самих греко-католиків було досить хитким. Православні вбачали в них зрадників, а католики розглядали їх як засіб поширення власного впливу, а не як самостійну церковну організацію.
Під приводом впровадження унії католики і уніати розгорнули широкий наступ на православну церкву: 1) офіційно заборонили православну віру і переслідували її прихильників; 2) відбирали православні храми  і спустошували монастирі; 3) забороняли будувати церкви і школи; 4) не дозволяли  здійснювати культові відправи;   5) жорстоко придушували будь-які спроби спротиву з боку міщан.
    Загроза існуванню православ’я підняла на його захист здорові сили українського суспільства. Братства та українські шляхтичі-патріоти відстоювали інтереси грецької церкви на сеймиках і в судах. Сильною зброєю стала  публіцистична література, в кінці ХVІ- на початку ХVІІ  століття на допомогу православному табору прийшло козацтво.

Генеза українського козацтва

     Наукова спадщина з історії українського козацтва пропонує читачеві різні версії щодо його походження. За характером аргументації їх можна віднести до таких груп, як етимологічна, етнічна  і автохтонна. Представники першої початки козацтва  шукали в різних словах, схожих з терміном “козак”  за своїм звучанням, чи значенням. Прихильники етнічної групи прагнули пов’язати козацтво  з косогами, хозарами, тюрками, половцями тощо. Більшість дослідників, як українських (С.Величко,  М.Грушевський, Д.Яворницький та ін.), так і зарубіжних (М.Бєльський, Г.Боплан та ін.) сходилися на думці про місцеві корені українського козацтва. Втім, зв’язок з минулим вони тлумачили по-різному. Одні надавали перевагу соціальним передумовам, інші – необхідності   захисту  українських  земель  від  татар.  М. Грушевський, 
М. Брачевський, М. Котляр пов’язували джерела українського козацтва з вічовими громадами   лицарських княжих часів Київської Русі.  Узагальнюючи існуючі теорії, О.Д. Бойко вважає, що кожна з них має раціональне зерно і лише їх синтез  дає можливість наблизитися до відповіді на питання про походження козацтва. 
З питанням про походження козацтва повязана проблема з’ясування джерел його формування. Об’єктивному висвітленню цієї проблеми сприяє запропонована  М.Грушевським  періодизація історії українського козацтва, що включає в себе  зародковий (перший)  та класичний (другий) етапи. На першому етапі  (ХV- початок ХVІ ст.)  в ході освоєння південних степів (“уходництво”, “добичництво”)  основу козацтва  закладали міщани, зем’яни-шляхта, селяни. На другому етапі (ХVІ- початок ХVІІ ст.) з перетворенням козацтва  в суспільну верству  зі своїм окремим устроєм, правами, організацією в лави козацтва вливалися  вихідці  з давніх княжих родів, шляхти, боярства, кріпосні селяни, міська біднота та ін.

Джерела формування козацтва

Міщани,
зем’яни-шляхта, селяни
(“уходництво”,
“добичництво”)

                             
XV – початок XVI  ст.

Вихідці з давніх
княжих родів,
шляхти та інш.
соціальних груп

Вихідці із боярства
(безземельні бояри)

З др. пол. XVI  ст.

Кріпосні селяни-
втікачі, міська
біднота та ін.
                                                                                  литовці встановили контроль 
                                                                                   над Поділлям, їх землі сягнули
                                                                                   Надпоріжжя та берегів Чорного
                                                                                    моря між гирлами   Дніпра та         
                                                                                    Південного Бугу.
та та ін.

Кінець XVI  ст.

До складу українського козацтва входило міське (городове), в подальшому реєстрове козацтво, запорозьке (низове) та нереєстрове козацтво (виписні козаки та ті,  хто в прикордонних районах  вів козацький спосіб життя).
Запорозьке (низове)

Козацтво
(кінець ХVІ – початок ХVІІ ст.)

       
                                Міське
                             (городове),                                                            Нереєстрове
                             реєстрове                                                             (виписні та ін.)

Прибутки Війська Запорозького низового
(за Д.І. Яворницьким)

Головні джерела прибутків

Природні багатства

Зовнішня і внутрішня
торгівля

Військова
здобич

 

             

Платня від перевозів

Продаж вина

             

                                                                                                    

Царське хлібне і грошове жалування

Подимний податок

                                                                                                

                                                                            
Землі козацтва. Козацтво мало свої землі. Вже на першому етапі воно поступово заселило території на схід і захід від Середньої та Нижньої Наддніпрянщини – від Дністра до Сіверського Дінця й Дону. На 1700 верст
 у другій половині ХVІІІ століття простяглися землі Війська Запорозького. За територіальним принципом 1625 року були сформовані Київський, Білоцерківський, Переяславський, Корсуньський, Канівський та Черкаський реєстрові полки.
Його функції. В ході своєї еволюції козацтво опанувало такими функціями: 1) колонізація і господарське освоєння Дикого Поля; 2) збирання в своїх лавах поневолених категорій українського суспільства та взяття їх під захист; 3) мобілізація українського народу на боротьбу проти феодально-кріпосницького гніту; 4) збройна боротьба проти турецько-татарської агресії та інших поневолювачів; 5) консолідація українського народу та створення умов для усвідомлення ним власних національних завдань; 6) створення моделі, а згодом, розбудова Української держави (Запорозька Січ, Українська козацька держава середини ХVІІ-ХVІІІ ст.).
     Окремо слід звернути увагу  на роль козацтва у формуванні визвольних ідеалів українського народу, втіленню української ідеї, як ідеї окремішності  українців. В цьому контексті варто мати на увазі внутрішню потребу козацтва мати “якийсь ідеологічний зміст в своїм буянні на степовім пограниччі”. Попри всілякі спроби принизити загальнонаціональний зміст української козаччини необхідно пам’ятати, що “на чолі козаччини стояли в значній частині люди, що були плоттю від плотті і кістю від кості тої української інтелігенції, що на своїх плечах виносила національну справу свого народу”. Спираючись на думку             М. Грушевського, що козаччина “ставши на грунт оборони релігійних і національних прав української народності, вона проголошувала свою солідарність з останками української шляхти – в Східній Україні ще не малозначними тоді, і з могутньою духовною верствою та вищими верствами міщанства, ” то можна зробити висновок, що козацька старшина стала чинним соціально-політичним фактором формування еліти українського суспільства вже на рубежі XVI – XVII ст.
Запорозькі Січі. Історію запорозького козацтва творили вісім Січей (Хортицька (1552-1557), Томаківська (60-ті рр. ХVІ ст. – 1593), Базавлуцька (1593-1638), Микитинська (1638-1652), Чортомлицька (1652-1709), Кам’янська (1709-1711), Олешківська (1711-1734), Нова або Підпільненська (1734-1775).
    Найважливішими об’єктивними причинами заснування військово-організаційного центру козацтва в Подніпров’ї були: 1) внутрішня потреба козацтва в своїй організації у зв’язку із зростанням його чисельності на середину ХVІ ст.; 2) практична потреба в захисті українських земель від зростаючої татарської агресії; 3) необхідність об’єднання в згуртовані загони на чолі з досвідченим отаманом у зв’язку з тривалим перебуванням козаків далеко від волостей. 
    Вперше ідею створення Запорозької Січі та козацького реєстру висловив черкасько-канівський староста Остап Дашкевич. 1533 року він запропонував польському уряду побудувати на неприступному острові серед Дніпра замок, де можна було утримувати 2000 козаків.
    Неоціненну роль в історії запорозького козацтва відіграла Хортицька Січ, заснована князем Д. Вишневецьким. По-перше, справила політичний вплив на еволюцію козацтва та зростання його лав. По-друге, активна дипломатична діяльність Д. Вишневецького заклала основи зовнішньої політики наступних Січей, а згодом, козацької держави Б. Хмельницького. По-третє, стосунки, які склалися в процесі створення Хортицького гарнізону та у перших військових кампаніях між козаками та представниками військово-службової верстви, стали моделлю майбутньої суспільно-політичної організації запорозького товариства. З Хортицею були пов’язані плани Д. Вишневецького про відродження Великого князівства Київського. Демократичний характер на Січі базувався на таких принципах: 1) заперечення феодально-кріпосницької залежності та станової нерівності; 2) рівність у праві на участь в органах управління та володіння землями і угіддями; 3) вільний вступ до його лав незалежно від соціальної, національної чи релігійної приналежності. 
    Влада на Січі. На Січі функціонували законодавча, виконавча і судова гілки влади. Вищим законодавчим органом на Січі була рада. В її функції входило переобрання кошового отамана і старшини; встановлення військового устрою: вирішення питання війни і миру; ведення переговорів з дипломатами інших держав; поділ земель і угідь; покарання важливих злочинців.
    Виконавча влада належала Кошу в особі кошового отамана та козацької старшини, яка утворювала уряд (військові начальники, військові чиновники, похідні та паланкові полковники). Старшина виконувала військові, адміністративні, судові, фінансові та дипломатичні функції.
    Козацьке право закріплювало військову та адміністративно-територіальну організацію Січі (38 куренів і 5-8 паланок), регламентувало діяльність адміністративних і судових органів, забезпечуючи першочерговий захист особи і майна на Січі. 
    Запорозька Січ здійснювала цілий ряд державницьких функцій. Вона створила боєздатну армію; організувала український народ на боротьбу за визволення з-під іноземного гніту; поширила козацький устрій на всі українські землі; здійснювала на Україні власну релігійну та культурну політику; проводила міжнародну діяльність. 

Козацько-селянські повстання кінця ХVІ- 20-30-х рр. ХVІІ ст.

Причини:

-	впровадження кріпосного                                   - зіткнення інтересів шляхти
     права;                                                                       та козацької верстви;
-	захоплення польською шляхтою                       - репресивні заходи
     українських земель;                                               проти козацтва;
-	втручання феодалів у                                          - наступ на православ’я.
     життя міст;
Роки	Керівники	Основні
битви	Території, охоплені повстанням	Здобутки	Втрати	
1591-1593
1594-1596	К.Косинський,
Г. Лобода,
М. Шаула, 
С. Наливайко	Біла Церква;
урочище Гострий Камінь біля Трипілля; урочище Солониця	Київщина, Волинь, Брацлавщина, Поділля, білоруське Полісся	масове покозачення; козацький устрій; проект передачі земель під козацьку юрисдинцію 
С. Наливайка	повстання придушені; курс влади на ліквідацію козацького імунітету	
1625	М. Жмайло, 
М.Дорошенко, О. Голуб та ін.	Урочище Ведмежі Лози біля Куруківського озера	Київщина	за територіальним принципом сформовано 6 реєстрових козацьких полків; збільшено щорічну плату до 60 тис. злотих;	козакам заборонено здійснювати власну політику щодо Криму, Туреччини; втручатись у релігійну боротьбу

                         	
1630	Т. Федорович (Трясило)	“Тарасова ніч” під Переяславом	Полтавщина, значна частина Лівобережжя	реєстр-8 тис.	збільшено вдвічі (до 2-х тис.) залогу реєстровців на Запоріжжі	
1632		Корсунська рада		вперше-ідея створення козацької республіки на Лівобережній Україні		
1635	І. Сулима	Знищив Кодацький замок			через страту І. Сулими ці події не переросли в повстання	
1637	П.Бут (Павлюк)	Під Кумейками, біля Боровиці	Лівобережжя, Подніпров’я		поразка	
1638	Я. Острянин (Остряниця);
 Д. Гуня	Під с. Жовнин	Лівобережжя		“Ординація Війська Запорозького”:- реєстр-6 тис.; - скасовувалося самоврядування та ін.	

   Таким чином, козацько-селянські повстання кінця ХVІ – 20-30-х р. ХVІІ ст. із відстоювання станових інтересів переростали в збройну боротьбу з Польщею під прапором православ’я. Прагнення позбутися кріпацтва та національно-релігійних утисків розширило соціальну базу повстанців. Ці виступи поневолених верств на чолі з козацтвом суттєво гальмували процеси ополячення та окатоличення, зменшували тиск феодального гніту, сприяли накопиченню досвіду політичної боротьби та удосконалення військового мистецтва, піднімали козацтво до ролі провідника національно-визвольного руху.

Тема 3. Національно-визвольна війна українського народу під проводом Б.Хмельницького. 
Формування української   держави в ході української національної революції ХVІІ ст.
(2 год.)
Національно-визвольна боротьба широких верств українського народу в перші десятиліття ХVІІ століття сприяла формуванню його національної свідомості, об’єднанню за виборення незалежності. Визвольна війна середини ХVІІ століття на чолі з Б. Хмельницьким створила умови для виникнення нового суспільно-економічного ладу, руйнування кріпацтва. В складних умовах Б. Хмельницькому вдалося сформувати Українську козацьку державу з її характерними рисами, яка відіграла велику роль у боротьбі українського народу проти іноземного поневолення. І хоча здобутки національної державності були втрачені під натиском царського самодержавства, все ж можна стверджувати, що молода українська держава, вписала важливу сторінку в історію українського державотворення.

План
1.Передумови, причини, характер, рушійні сили та основні етапи Української національної революції.
2.Утворення та розбудова Української держави.
3.Переяславсько-московська угода 1654 року та її наслідки.

Основні поняття: Українська козацька держава, українська національна ідея, автономія, соборна Україна, ознаки української державності, адміністративний поділ, бюджет, правова система, економічна політика Б.Хмельницького, Переяславська Рада, “Березневі статті”.

Навесні 1648 року в Україні спалахнула національно-визвольна боротьба українського народу під керівництвом Б. Хмельницького, яка стала переломним етапом в історії України.

    З початку 90-х років ХХ століття сучасна українська історіографія поставила проблему національно-визвольної боротьби на якісно вищий рівень наукового  пізнання.  Ряд  сучасних  істориків,  таких  як:  В.А.Смолій, 
В.С. Степанков, В.М. Литвин, О.Г. Сокирко, І.В. Рибак та багато інших, вважають, що за своїм значенням, масштабами, радикальними змінами в державному ладі, політичній організації, соціальній структурі, культурному житті цю подію можна трактувати, як Українську національну революцію ХVІІ ст. Передумови та розвиток її мали спільне із революціями в Нідерландах, Німеччині, Англії, Франції. Проте, вона як і інші, мала свої особливості.
Новим в історичній науці є те, що в сучасних умовах, дослідники вказують на спрямування національно-визвольної боротьби не лише проти Речі Посполитої, а і проти інших ворогів незалежності українського народу.
Національно-визвольна війна українського народу проти польської шляхти була спричинена насамперед безправним соціально-економічним, політичним, релігійним становищем українського суспільства. Це викликало велике обурення всіх верств населення, що вилилось в ряд селянсько-козацьких повстань. 

Передумови та причини визвольної війни середини ХVІІ ст.

політична сфера

соціально-економічна сфера:

національно-релігійна сфера

-позбавлення українського народу національної ідеї шляхом проголошення приєднаних до Польщі земель своєю споконвічною територією;
-всупереч політики польського уряду козацтво стає захисником і носієм української національної ідеї. 

-посилення економічного визиску;
-зародження мануфактурного виробництва;
-подальше закріпачення селян;
-політика польського уряду з ліквідації козацтва як соціальної верстви.

-значне
 зростання національного, релігійного гніту;
-політика ліквідації православної віри і насадження католицизму;
-дискримінаційна
мовна і освітня політика.

Рушійні сили
визвольної війни

Мета
визвольної війни

              

              Мета                                                           Рушійні сили
             визвольної війни                                             визвольної війни

побудова незалежної соборної держави в етнічних межах проживання українського народу

-	козацтво;
-	селяни;
-	міщани;
-	дрібні та середні верстви шляхти;
-    нижче
  православне       духовенство.

побудова незалежної                                       козацтво;
соборної держави .

Козацтво виконувало роль керівної і провідної сили визвольної війни і було ядром українського війська.
Селянство приймало досить активну участь у боротьбі проти релігійного, національного та соціального гніту. Виступало проти політики польських і українських феодалів покріпачення, ставило вимоги щодо отримання особистої свободи і права на володіння землею.
Міщанство вимагало послаблення податкового тиску і відіграло важливу роль у ході революції.
Частина української дрібної та середньої шляхти взяла участь у визвольній боротьбі, у формуванні української еліти.
Представники православного духовенства (нижчого) теж стали учасниками подій у процесах українського державотворення.
Козацька старшина стала керівною силою в ході визвольної боротьби.
Більшість учасників визвольної боротьби за національним складом становили православні українці. Але серед повстанців було багато представників інших національностей, які проживали на українських землях.
Відносно хронологічних рамок періодизації Української національної революції в історичній науці існують різні варіанти. Одні історики, враховуючи події, що відбувались у ході визвольної боротьби, об’єднують їх у більш загальні періоди, інші – виокремлюють їх детальніше.
Найпоширенішим варіантом є виокремлення трьох етапів у розвитку Української національної революції:
І етап – лютий 1648 – серпень 1657 рр. - відбувається найбільше піднесення національно-визвольної і соціальної боротьби. Відроджується Українська держава. Намагання української еліти за допомогою союзників об’єднати усі етнічні українські землі.
ІІ етап – вересень 1657 – червень 1663 рр. – загострення соціально-політичної боротьби в українському суспільстві. Початок громадянської війни (“Руїна”). Поділ на Лівобережну і Правобережну Україну.

ІІІ етап – червень 1667 – вересень 1676 рр. - намагання національно-патріотичних сил на чолі з гетьманом П. Дорошенко об’єднати Україну в єдину державу. Втручання іноземних держав. Поразка революції. Характер революції – національно-визвольний, соціальний, релігійний.
     Згідно Зборівському договору у 1649 р. було визнано створення автономії козацької України в межах Брацлавського, Київського та Чернігівського воєводств. У роки визвольної війни середини ХVІІ століття в результаті угоди Б. Хмельницький отримав можливість будувати незалежну Українську державу. Але до цієї ідеї він прийшов не одразу. Гетьман і його соратники, розпочинаючи свій виступ проти польської шляхти, намагались забезпечити існування козацьких вольностей. Та з розгортанням всенародної боротьби і визволенням значної території українських земель Б. Хмельницький окреслив план створення української автономії у складі Речі Посполитої, а з часом висунув ідею формування української незалежної держави. Державне будівництво українського суспільства здійснювалось поетапно. 

Основні етапи державного будівництва та боротьба Б. Хмельницького за їх виконання.

  І етап       лютий-вересень 1648 р. – розробка ідеї автономії на 
                   козацькій території в складі Речі Посполитої.

 ІІ етап       вересень 1648 р. – серпень 1649 р. – виокремлення політичної
                   програми з головною метою – створення незалежної 
                   української держави в межах усіх етнічних земель України.

ІІІ етап      серпень 1649 р. – червень 1651 р. – діяльність
                  Б. Хмельницького з реального втілення ідеї формування
                  незалежної держави та негативні наслідки зрадницької 
                  політики кримського хана.

ІV етап     липень 1651 р. – березень 1654 р. – поразка політики
                 автономії в межах Речі Посполитої та українсько-російський
                 договір.

     На звільнених землях було організовано місцеві та центральні органи влади, запроваджено новий адміністративно-територіальний поділ (на зразок територіально-політичному устрою Запорозької Січі).

Найхарактерніші ознаки Української козацької
держави середини ХVІІ ст.

Адміністративно-територіальний устрій	

полки – на чолі полковники (у різні часи було 36, 26, 16, 10)
сотні – на чолі сотники
волость – на чолі війт
отаман – управляв містами і селами

                полки – на чолі полковники (у різні часи було 36, 26, 16, 

-	Полки і сотні одночасно були військовими і адміністративними одиницями.
-	Полковники і сотники здійснювали військову і адміністративну владу.
-	Полковники були головними представниками гетьманської влади на місцях.

Розбудова національної держави республіканського типу

                     У ній брало участь усе козацьке військо
На чолі держави – гетьман, якого обирала Військова рада.
Виконавча і судова влада знаходилась у руках гетьмана.
Дорадчий орган – генеральна старшина (Старшинська рада)

Розбудова національної держави республіканського типу:

Верховний орган влади в Україні

Верховний орган влади в Україні

загально-козацька рада
(Військова або Генеральна рада)

Загально-козацька рада
(Військова або Генеральна рада)
В ній брало участь усе козацьке військо.

На чолі держави – гетьман, якого обирала Військова рада. 
Виконавча і судова влада знаходилась в руках гетьмана.
Дорадчий орган – генеральна старшина (старшинська рада)

Гетьманська держава налічувала сильну сучасну армія, яка характеризувалась мужністю, високим бойовим духом, суворою дисципліною. Чисельність армії доходила до 130-150 тис. чоловік.
Українська козацька держава мала свою фінансову систему.

Фінансова система

-	польські, російські, турецькі               Джерела фінансових
гроші; 1649 рік – почали                      надходжень:
карбувати власну національну            - продаж гетьманського
монету;                                                     земельного фонду;
-   військова скарбниця.                            - митні надходження від
                                                           зовнішньої торгівлі;
                                                                     - плата за орендовані
                                                                    промисли, млини і т. п.;
                                                                     - різноманітні штрафи;
                                                                     - державні податки;
                                                                     - загальні податки.

Гетьманські універсали визначали умови сплати і надходження податків до державної скарбниці.
Українська держава мала свою систему судочинства. На українських землях діяло козацьке звичаєве право, певною мірою зберігали силу норми Литовських статутів, Магдебургського права. Для усього населення новим джерелом права стали гетьманські універсали. Найвищою судовою гілкою був Генеральний військовий суд. Діяли полкові та сотенні суди. У містах – міські та церковні суди.
Економічна політика української держави середини 17 століття мала бюджет, хоча він завчасно не розроблявся і не затверджувався. Економічна політика визначалася потребами і можливостями часу.
Економічна політика Б. Хмельницького здійснювалась через універсали, накази, гетьманські листи, практичну діяльність.
Українська держава середини 17 століття мала свою символіку: 
-	малинового кольору прапор;
-	герб, на якому вимальовувався козак з мушкетами.
Українська держава мала власні зовнішні атрибути державності – клейноди.
До них відносились: булава, печатка з гербом, хоругва, бунчук. Найвищою ознакою влади була булава. Відомо, що у 1648 році Б. Хмельницький мав срібну позолочену булаву, яка була прикрашена дорогоцінним камінням.
Печатка мала округлу форму. Виготовлена із срібла. На ній зображено козака з шаблею, порохівницею і самопалом. На печатці по колу зроблено надпис: “Печать славного війська Запорізького низового”.
Хоругва (прапор) -  тканина прямокутної форми кармазинового кольору, на якій вишито герб, образ святих, хрести. Хоругву несли попереду війська поруч з гетьманом.
У державі відбулись зміни в соціальній структурі суспільства: 
- територію Козацької держави покинули католицька шляхта,
  польські магнати і католицьке духовенство;
- козацька старшина утримувала владу і основні багатства;
- отримали особисту свободу більшість селян і міщан;
- спостерігався процес покозачення значної частини селян у ході війни;
  -  покозачена частина селян створювала вільне козацьке господарство;
  - міські жителі отримали права займатись ремеслами, торгівлею, промислами;           
-	міське православне населення приймало участь у самоврядуванні міст.
Українська козацька держава і гетьман Б. Хмельницький розвивали дипломатичну службу:
-	приймали іноземних послів;
-	брали участь у виробленні умов міжнародних договорів;
-	вели дипломатичне листування;
-	уклали військово-політичний союз із Кримським ханством, Трансільванією;
-	встановили дружні відносини з Валахією, Венецією;
-	гетьман проводив політику налагодження зв’язків з Росією для спільної боротьби проти Польщі;
-	укріпили позиції Української держави на міжнародній арені, підвищили її авторитет;
-	до столиці Чигирин приїздили посли Туреччини, Угорщини, Росії, Швеції, Венеції.
       Отже, в результаті Зборівського договору розпочався процес формування української козацької державності.
Польська влада вбачала загрозу в зміцненні Української держави і тому в лютому  1651  року  відновила  бойові дії:  польські  війська  на  чолі  з 
М. Калиновським перейшли у наступ.    У 1650-1651 рр. події розвивались не на користь війська Б. Хмельницького, яке терпить поразку і в результаті гетьман погодився на підписання Білоцерківського договору (18 березня 1651 р.).
28 вересня 1651 року відбулося заключення Білоцерківського договору. Даний договір зводив нанівець автономію української держави.
- територія держави зазначалась лише Київським воєводством
- влада гетьмана підпорядкувалась коронному гетьману
- чисельність реєстрового козацтва зменшувалась до 20 тис. чол.
  - пани отримали право повертатися до маєтків.
    Отже, становище України значно погіршилось. Тому, Б. Хмельницький і його радники стали перед дилемою: капітуляція перед Польщею або звернення до московського царя за допомогою. На прохання гетьмана до Москви надати йому військову допомогу – остання мовчала. Лише 1 жовтня 1653 року цар скликав Земський собор. Учасники собору висловили своє рішення про те, щоб “…гетьмана Богдана Хмельницького и все військо запорожское с городами и землями принять”.
Переяславська рада. Пізніше, 9 жовтня 1653 року, в Україну було направлено надзвичайну дипломатичну місію на чолі з В. Бутурліним для виконання рішення Земського собору. Під час переговорів мали місце непорозуміння та різниця в поглядах. 8 січня 1654 р. Б. Хмельницький зібрав у Переяславі загальновійськову Генеральну раду і виголосив промову, в якій охарактеризував вкрай складні умови, які склались в українському суспільстві за шість років війни і вказав на єдиний вихід – це піддатися під захист сильної держави і отримати від неї військову допомогу. Але не всі прийняли рішення Переяславської ради. Так, присягу цареві відмовився дати Іван Богун, який після Б. Хмельницького вважався стратегом “номер один”, не було також уповноважених від Запорозької Січі.
На жаль, у Переяславі українська сторона не отримала ні одного офіційного документа, в якому б чітко визначались умови “об’єднання двох держав”. Остаточний договір було вкладено в Москві, в березні 1654 року – так звані Березневі статті.
Березневі статті. Проект договору складався з двадцяти трьох статей, які були підготовлені в Україні та передбачали зміст майбутніх міжнародних відносин між Україною і Московською державою, затвердження якого без змін означало б самостійність України і гарантувало зобов’язання зі сторони Росії забезпечити українському народу незалежність. Після обговорення 21 березня проекту договору було сформовано лише одинадцять статей. 27 березня 1654 року цар підтвердив їх жалуваною грамотою, визначав права, вольності Війська Запорозького та української шляхти, обрання гетьмана, визначав кількісний склад збройних сил України. Цар видав жалувану грамоту православному духовенству. Гетьман, перш за все, розглядав цей договір як угоду про військову допомогу в боротьбі проти польської шляхти і юридичний гарант закріплення прав і вольностей Української держави. Але, на жаль, як пише О. Апанович “…історія українсько-російських взаємин не пішла шляхом Переяславської угоди. Надто різні були національно-державні інтереси, цілі й прагнення двох союзників. Військово-політичний союз України і Московщини поступово перетворився на панування Москви над Україною”.
Березневі статті 1654 року – міжнародний договір між Росією і Україною, оцінка якого царським урядом поступово змінювалась не на користь українського народу. 
Березневі статті передбачали:
-	Україна (територія Київського, Чернігівського та Брацлавського воєводств) підпадала під протекторат Росії;
-	Україна входила до складу Росії з правом козацько-старшинського самоврядування, зберігалась полкова система адміністративного устрою;
-	зберігалось 60-тисячне військо;
-	верховна влада належала гетьману, обраного військом, але затверджувалась царем;
-	визнавалась самостійність української православної церкви;
-	у містах зберігалось право на самоврядування;
-	козацькій старшині царський уряд підтверджував право на володіння землею і маєтками;
-	гетьману надавалось право вести самостійну зовнішню політику, окрім з Польщею та Туреччиною;
-	Україну зобов’язували виплачувати певну суму грошей від своїх прибутків до російської скарбниці;
-	російський цар надав собі право ввести і тримати в Києві військовий гарнізон (15 тис. чол.) на чолі з воєводою.
Наслідки входження України до Росії були неоднозначними і суперечливими, що врешті решт привело до перетворення її на провінцію Російської держави.
Але існування Української держави значно вплинуло на формування національної самосвідомості прогресивної частини українського суспільства і забезпечило появу нової політичної еліти; набуто досвід ведення боротьби за національне і соціальне визволення українського народу.
У ході війни спостерігалося народження української державної ідеї, основними принципами якої були:
•	право українського народу на створення своєї власної держави в її етнічних межах;
•	соборність Української держави;
•	незалежність від Речі Посполитої та інших держав;
•	новоутворена Українська держава мала стати спадкоємницею Київської Русі;
•	провідна роль в утвердженні національної державної ідеї належала козацтву.
Отже, національна державна ідея стала об’єднуючим фактором визвольної боротьби  українського народу.  Як  зазначають  сучасні  українські  історики 
В.А. Смолій і В.С. Степанков: “Маємо підстави стверджувати, що протягом 1648-1657 рр., у національній самосвідомості народу стався по суті революційний прорив: уперше після загибелі Київської держави в ній з’являється державна ідея. Її утвердження попри всі складності та суперечності цього процесу зіграло вирішальну роль у розвитку свідомості від рівня етнічно-культурного ототожнення до національно-патріотичного самовизначення”.

Тема 4. Україна в другій половині ХVІІ ст. “Руїна”:
 її соціально-політична сутність та наслідки
(2 год.)
    Період у житті українського народу після смерті творця Української держави – гетьмана Б. Хмельницького (27 липня 1657 р.), характеризувався складною соціально-політичною ситуацією. З часом козацька старшина посилила наступ на права рядового козацтва, зростала залежність українських селян від землевласників. Окрім того, повернення до феодальних порядків загострило протиріччя між селянами, козацькими низами та українською шляхтою і козацькою старшиною, що привело до збройних виступів пригнічених.
Боротьба за гетьманську булаву після смерті Б. Хмельницького відкинула принцип  спадковості  гетьманської  влади,  що  привело  до  перемоги 
І. Виговського. Не дивлячись на досвідченість, він припустив ряд вагомих політичних прорахунків, які спричинили початок громадянської війни.
План 
1.Українська козацька держава після смерті Б. Хмельницького. Початок “Руїни”.
2. Поділ України на Лівобережну і Правобережну. Україна в часи “Руїни”.
3.	Державотворча діяльність гетьмана П. Дорошенка. Причини поразки національно-визвольної війни, її значення та уроки.
  Основні поняття: “Руїна”, автономія, Гадяцький договір (1658), Переяславські статті (1659), Слободищенський трактат (1660), Московські статті (1665),  Андрусівська угода (1667), Глухівські статті (1669), Конотопські статті (1672), “Трактат про вічний мир” (1686) .

Причини та наслідки “Руїни”

                       Причини                                                       Наслідки

- відмова політичної еліти реалізувати         - знівелювання влади гетьмана на 
національну державну ідею;                            українських землях;
- вихід на перший план регіональних           - розчленування України на 
політичних інтересів;                                       Лівобережжя та Правобережжя;
- орієнтація різних угрупувань України       - призупинено намагання  
на іноземні держави у вирішенні                    прогресивних сил об’єднати 
внутрішніх проблем, а звідси                          українські землі в одну державу.
їх втручання.

1657-1687 рр.

Політика царського уряду на обмеження прав автономії
Війська Запорозького у другій половині ХVІІ ст.

Політика царського уряду по обмеженню прав автономії Війська Запорозького у другій половині XVII століття.

1.	Вирішення української долі у Вільно в 1656 році без участі України під час підписання перемир’я між Росією та Польщею.
2.	Розміщення московських воєвод у стратегічно важливі міста України.
3.	Обмеження чисельності війська до 40 тис.
4.	Підтримка і підкуп старшини московським урядом з метою розколу української місцевої влади.
5.	Невдоволення і збройний виступ московської влади проти І. Виговського.
6.	Негативний зміст “Московських статей” 1665 р., направлених на впровадження влади московським воєводам на Лівобережжі.
7.	Зверхність Московського патріарха в релігійній сфері – призначення ним Київського митрополита.
8.	Повне підпорядкування зовнішньої політики московському уряду, визначеної “Глухівськими статтями” (1669 р.).
9.	Спільні дії І. Самойловича та російського уряду проти Правобережжя.
10.	Конотопські статті (1672 р.) про обмеження влади гетьмана розпоряджатися власними збройними силами.
11.	Підписання вічного миру (1686 р.) між Росією і Польщею. Недопущення української сторони на переговори. Поділ України.

У жовтні 1659 року у Переяславі було підписано новий договір між гетьманом Ю. Хмельницьким і російським урядом. Статті значно обмежували автономні права України:
•	козацька старшина не мала права переобирати гетьмана без узгодження з царем;
•	гетьман позбавлявся права призначати і звільнювати генеральну старшину і полковників;
•	український уряд не мав права на проведення самостійної зовнішньої політики;
•	київська метрополія підпорядкувалась московському патріарху.

Наступним кроком до поділу України на Лівобережну і Правобережну було підписання Слободищенського трактату (1660 р.), за яким Україна розривала союз із Москвою і відновлювала союз із Річчю Посполитою на основі Гадяцького договору 1658 року.
Підписання Слободищенського трактату поклало початок поділу Гетьманської держави на Лівобережну і Правобережну, який завершило Андрусівське перемир’я 30 січня 1667 року між Росією і Польщею. За цією домовленістю визнавалось входження Лівобережної України до складу Росії, Правобережної – до складу Польщі. Запорозька Січ повинна була перебувати під владою цих обох держав. Місто Київ строком на два роки залишалось під владою Росії. Все це вирішувалось без участі самої України. В таких умовах правобережний гетьман П. Дорошенко розпочав боротьбу за об’єднання України. Важливе значення в цьому відіграло антимосковське повстання на Лівобережній Україні у лютому 1668 року, під час якого П. Дорошенку вдалося усунути від влади І. Брюховецького і об’єднати козацьку державу.
У червні 1668 року Військова козацька рада обрала його гетьманом об’єднаної України. Петро Дорошенко намагався зберегти суверенітет України на основі забезпечення загальнонаціональної єдності та внутрішньої злагоди українського суспільства. Його ідеї є надзвичайно актуальними в сучасних умовах розвитку незалежної України.
У 1676 році П. Дорошенко, позбавлений будь-якої підтримки місцевої старшини Лівобережної України, зростанням невдоволення серед населення правобережних земель політикою гетьмана з турками і татарами, зіткненням інтересів на українських землях двох потужних протекторів місцевих еліт Туреччини та Росії, призвели його до зневіри у своїх цілях і зречення гетьманської булави.
Наслідки періоду “Руїни” для українського народу вилились у  надзвичайно великі матеріальні та людські втрати.
Сучасна  українська  історична  наука  пов’язує  падіння  гетьманства 
П. Дорошенка із завершенням української національної революції.
Революція закінчилась для українського народу поразкою, так як не вдалося створити незалежну державу в етнічних межах України

Причини поразки революції:

•	відсутність завершення формування національної ідеї (політика автономізму);
•	незавершеність консолідації української еліти навколо національної державної ідеї;
•	недостатній досвід еліти у справі державного будівництва;
•	розгортання протиріч і боротьби між старшинськими угрупуваннями за владу;
•	поділ України на дві частини – Лівобережну і Правобережну, міжусобна боротьба;
•	постійна зміна зовнішньополітичної орієнтації України в пошуках виходу із складних ситуацій;
•	намагання сусідніх держав за допомогою постійних агресій ліквідувати самостійність Української держави та ін.

Історичне значення Української національної революції:

•	пробудила і розвинула національну свідомість народу
•	сформувала і проголосила національну ідею
•	тимчасово створила національну державу
•	сформувала нову політичну еліту, яка виступила на захист національних інтересів українського народу
•	надала новий імпульс у розвитку вітчизняної культури (особливо історичної і художньої літератури).

    Отже, історичні події, які розвивались у кінці ХVІІ ст. призвели до того, що українські землі були розчленовані та захоплені іноземними державами (Річчю Посполитою, Росією, Туреччиною та Кримським ханством), як результат епохи “Руїни”.
Тема 5.  Гетьманщина у складі Російської імперії.
Остаточна ліквідація української державності ( кінець XVІІ-ХVІІІ ст.)
(2 год.)
     З перших же років перебування українських земель у складі Московської держави нею запроваджувались кроки з обмеження прав Гетьманщини. Вирішальним періодом у стосунках між Україною і Росією були часи гетьманування Івана Мазепи. Не дивлячись на тісні стосунки з російським царем Петром І, гетьман І. Мазепа виокреслив головну мету свого життя – об’єднати Україну в одну незалежну державу. Одним із рішучих його кроків був союз зі Швецією під час Північної війни, яка в разі перемоги над Росією, мала б забезпечити звільнення України від влади Москви.
У Росії на початку ХVІІІ століття Петро І запроваджував модернізаційні реформи в державному управлінні, фінансовій сфері, економіці, армії. Їх успішна реалізація сприяла формуванню сильної централізованої монархічної держави і автономних прав Гетьманщини. Гетьман же Іван Мазепа своїм ідеалом вбачав станову державу західноєвропейського типу при збереженні та функціонуванні традиційного козацького устрою. Головною умовою внутрішнього забезпечення своїх особистих планів він вважав формування української аристократичної верхівки. Щоб цього досягти, він надавав козацькій старшині значні земельні володіння, права і привілеї. Це в свою чергу викликало протест зі сторони простого люду. Тому у вирішальний момент селяни і широкі маси козацтва не підтримали план І. Мазепи. Наступні десятиліття характеризувались наступом російського царизму, результатом чого стало обмеження і знищення гетьманства та автономії українського народу.
План 

1.Гетьманщина у складі Московської держави. Іван Мазепа.
2.Політика самодержавства по знищенню гетьманства та автономії України.

Основні поняття: Малоросійська колегія, “Правління гетьманського уряду”, “Пакти Конституції прав та вольностей Війська Запорозького” (“Конституція П. Орлика”), мануфактурне виробництво, гайдамацький рух.

Економічна і соціальна політика Івана Мазепи

Економічна	Соціальна	
- посилення усіх форм феодальної експлуатації селян і козаків;
- узаконення дводенної панщини для селян (Універсал 1701 р.)
- удосконалення орендної системи.	- обмеження переходу козаків у селянський стан;
- встановлення регламентованого розподілу рангових маєтностей;
- сприяння будівництву шкіл, бурс, друкарень;
- при його участі Києво-Могилянська колегія отримала академічний статус і стала першим вищим навчальним закладом у Східній Європі.	

Боротьбу гетьмана І. Мазепи з відродження Української держави продовжив його соратник Пилип Орлик, який створив у квітні 1710 року відомий документ міжнародного значення “Пакти й Конституція прав та вольностей Війська Запорозького”  (“Бендерська  Конституція”,  “Конституція”).  Конституція 
П. Орлика має демократичний характер. Проаналізувавши статті Конституції, можна пересвідчитись в тому, що засади парламентаризму були започатковані серед українських політичних діячів уже з початком XVIII ст.

Основні положення “Конституції” Пилипа Орлика

- проголошувалась незалежність України (її відокремлення від Росії);
- ідея соборності українських земель;
- встановлювався козацький (демократичний) лад суспільства;
- вища законодавча влада повинна належати козацькій раді, яка мала скликатись тричі на рік – на Різдво, Великдень і Покрову;
- запроваджувалася виборність полковників і сотників, яких затверджував гетьманів;
- створювалась спеціальна комісія для здійснення ревізії державних земель, що перебували у користуванні старшини та повинностей населення;
- прихильно мала проводитись політика щодо вдов козаків, дітей-сиріт, дружин, чоловіки яких перебувають на війні чи інших військових службах у галузі сплати загальних повинностей чи податків (вони від них звільнялись).
- у вирішенні покарань правопорушників головна роль відводилася Генеральному суду та ін.
    Конституція П. Орлика увійшла в історію як перша в Європі конституція демократичного суспільства, і багато в чому випередила основні положення американської, яка була прийнята значно пізніше, в 1787 році. Діяльність гетьмана П. Орлика в еміграції була спрямована на створення коаліції з європейських держав, при допомозі якої він хотів здобути незалежність України. Це був палкий український патріот, який своїми активними дипломатичними діями посприяв проведенню після смерті Петра І менш жорстокої політики з боку царського уряду.
 
Антиукраїнська політика Петра І

1. Зменшення наполовину збройних сил України. Козацьке військо підпорядковувалось російському командуванню. (1706 р.).
2. Обов'язкова  участь   українських   козацьких   полків   в   усіх   війнах, які вела Російська держава.
3. Використання на примусових будівельних роботах українців, в тому числі і козаків, у результаті чого занепадала держава.
4. Підрив української економіки: майже скасував вільну торгівлю (селітру, вугілля дозволялося вивозити тільки до Росії; заборонено ввозити до України російські промислові вироби такі як: панчохи, тканини та їн.; українську продукцію можна було вивезти лише через віддалені порти, що ускладнювало торгівлю).
5. Обмеження старшинського самоврядування, гетьманської влади;
6. Зруйнування Запорозької Січі в 1709 році.
7.Запровадження при гетьмані посади царського резидента для здійснення контролю над економічною, фінансовою, військовою і зовнішньою політикою гетьманського уряду 
8. Створення Малоросійської колегії у травні 1722 р. Місце її розташування - Глухів. Керівник — росіянин Вельямінов.
9. Значне зростання податків з українського народу до царської скарбниці.
10. Заборона української мови і українського книгодрукування.  "Святе
письмо" друкувалось російською мовою.
12. Терор і розправа з прихильниками гетьмана І. Мазепи.

Формування нових відносин в економічній спільноті
української народності

Зміни в промисловому виробництві:

- розвиток мануфактур у різних регіонах України;
- використання найманої праці — елемента капіталістичних відносин;
- створення системи експлуатації найманих робітників;
- розклад дрібнотоварного виробництва;
- широке втягування в товарно-грошові відносини феодальних господарств;
- поява великих мануфактур — капіталістичного типу підприємств;
- процеси спеціалізації в промисловому виробництві та їх товаризація;
- джерела первісного нагромадження первісного капіталу (посилення експлуатації, розвиток торгівлі, лихварство, отримання пануючою верхівкою подарунків у вигляді земель, мануфактур і т.п. від царського і гетьманського урядів);
- посилення економічних зв'язків між регіонами;
- поява нових і розвиток старих центрів торгівлі.

Зміни в сільському господарстві

- нерівномірний розвиток у різних регіонах України сільського господарства (Лівобережна, Слобідська, Південна, Правобережна Україна, західноукраїнські землі);
- пануючий зерновий характер землеробства витісняється поглибленням спеціалізації окремих сільськогосподарських регіонів;
- вирощування   і   поширення   нових   культур   (картоплі,   кукурудзи,
технічних культур, цукрового буряку), розширення садівництва, виноградарства;
- нововведення раціонального характеру ведення і обробітку грунту;
- зростання тваринництва, виникнення кінних і овечих заводів;
- зміни в феодальній земельній власності та землеволодінні (посилення політики контролю за розподілом земель з боку царського уряду);
- структурні зміни феодальної ренти (поряд з подальшим посиленням відробіткової ренти поширювалась заміна натуральних оброків грошовими);
- зростання державних податків (натуральні, грошові збори до державної скарбниці з перевагою останніх);
- подальше закріпачення селянсько-козацьких верств України (у 1783 р. Катериною II остаточно заборонено перехід селян, запроваджувалось кріпосне право);
- українська старшина отримала, права російського дворянства (1785 р.),  більше привілеїв на відміну від сільського населення отримувало міське. За міськими жителями, які мали рухоме і нерухоме майно, закріплювалось право на це майно і воно охоронялось. 
     У другій половині ХУІІІ ст. політика царського уряду була спрямована на підпорядкування духовної влади світській - монастирські маєтки підлягали секуляризації. В державну власність перейшла більша частина церковних угідь. Вищеназвані чинники здійснювали зміни суспільного характеру:
-   єдина соціальна еліта зазнала розшарування;       
-   новоутворені панівні верстви населення дбали лише про свої власні інтереси;
-   національні  інтереси витиснуті  на другорядний план;
- українські братства переорієнтовувались у своїй діяльності (від культурницької переходили до торгівлі чи промисловості).

Політика самодержавства по знищенню
гетьманства та автономії України

І період— 1708-1728 рр. — швидкий наступ на автономію України.
-  Створення Малоросійської колегії (1722 р), яка здійснювала контроль за фінансами, діяльністю старшини, владою гетьмана і обмежувала автономію України.   Генеральна   канцелярія,   адміністрація, суд повністю залежали від Малоросійської колегії.
II період - 1728-1734 рр. - формальне пом'якшення російської політики щодо України.
- Скасування   Малоросійської   колегії   (1727   р.)   і   відновлення   права виборів гетьмана (обрання Д. Апостола);
- зменшення чисельності російських військ на території України;
- відміна податків, запроваджених Малоросійською колегією на українській території; 
- здійснення    перевірки   землеволодінь   Д. Апостолом,  що  сприяло збільшенню земельного фонду;
- проведення судової реформи;
- заснування Гетьманської скарбниці;
- поширення влади гетьмана на м. Київ.
III період - 1734-1750 рр. - нова хвиля утисків українського народу.
- Скасування обрання гетьмана;
- введення "Правління гетьманського уряду" після смерті гетьмана Д. Апостола, як тимчасової форми державного органу в Україні;
- широке використання українських матеріальних і людських ресурсів під час російсько-турецької  війни  (1735-1739 рр.), як  результат-тяжке становище України.
ІV   період - 1750-1764   рр. —  уповільнення   наступу   на   українську автономію.

Позитивне	Негативне	
- керівництво справами України передано від Сенату до Колегії Закордонних справ;
- демократичні кроки нового гетьмана К. Розумовського по відношенню до старшини (проведення з’їздів старшин);
- проведення К. Розумовським військової реформи (введення уніформи, вдосконалення артилерії та ін.);
- здійснення гетьманом судової реформи (створені 20 повітів мали власний суд,  відновлено судові порядки, які існували в Україні перед визвольною війною).	- гетьмана зобов’язано складати фінансові звіти для російського уряду з вказаними прибутками і витратами Гетьманщини (1754 р.);
- місто Київ втратив владу гетьмана і був підпорядкований царю (1761 р.);
- відмінено митний контроль між Росією і Гетьманщиною;
- ліквідовано гетьманство Маніфестом Катерини ІІ (1764 р.).	

V період— 1764-1783 рр. — остаточна ліквідація української автономії. 
-  Створення Другої Малоросійської колегії на чолі з П. Рум'янцевим; 
-  заміна натуральних повинностей грошовими податками; 
-  вихід Росії до Чорного моря, Крим потрапляє під владу Росії;
-  знищення Запорозької Січі  (1775 р.); 
- ліквідація полкової системи і створення губерній на території Гетьманщини (1781р.);
- юридичне запровадження кріпосного права на Україні (травень 1783 р.);
- звільнення   української  знаті   від   обов'язків   військової  служби, українська старшина й шляхта отримали права, аналогічні російському дворянству за "Жалуваною   грамотою   дворянства", виданої  Катериною II у 1785 р.;
- розширення автономії України К. Розумовським;

Наслідки колоніальної політики російського
самодержавства на українських землях

1. Значне обмеження і ліквідація прав та вольностей українського народу, що вело до масового незадоволення своїм безправним становищем.
2. Поширення центристських тенденцій в українському суспільстві.
3. Знищення української національної культури, всебічна русифікація.
4. Здійснення російською владою політики інтриг між гетьманом і старшиною,   між селянами і старшиною, які проводила російська влада.
5. Експлуатація матеріальних і людських ресурсів царським урядом.
   Таким чином, безправне становище українського народу у складі іноземних держав та його постійна боротьба за свою незалежність, сприяли формуванню національної самосвідомості та готувала маси до участі у великих політичних та соціальних змінах у майбутньому.

     Тема 6. Капіталістична еволюція України у складі Австро-Угорської та Російської імперій, її особливості у ХІХ столітті
(2 год.)

    На межі ХХ століття українські землі Слобожанщини, Лівобережжя, Правобережжя, Півдня являли собою єдину територіальну цілісність. Територію, що займала 9/10 від загальної площі України, називали Наддніпрянщиною чи Наддніпрянською Україною. В історичному розвитку українського народу вона прожовжувала відігравати визначальну роль. Наддніпрянщину своїм історичним, політичним та культурним центром вважало і українське населення Східної Галичини, Північної Буковини, Закарпаття, підвладне Австро-Угорській імперії.
Процеси утвердження капіталістичних відносин посилювали об’єктивні тенденції до возз’єднання всіх українських земель, насильницько розмежованих державними кордонами Російської та Австро-Угорської імперій.
Об’єктивному процесу формування нації відбувався на всій території споконвічного проживання українського народу сприяв громадсько-політичний та національно-визвольний рух в Україні.

План

1.Основні тенденції соціально-економічного розвитку України у ХІХ столітті.
2.Суспільно-політичні процеси в Україні у ХІХ столітті.
3.Український національний рух.

Основні поняття: національне відродження, національна ідея, національно-визвольний рух, промисловий переворот, інкорпорація, асиміляторська політика, народовці, "просвіта".

Політичний, соціально-економічний та культурний розвиток України у ХІХ столітті був тісно пов’язаний з об’єктивним процесом формування української нації та утвердженням капіталістичних відносин. 

Серед українських земель, що у ХІХ столітті становили південно-західну частину Російської імперії, виділялося чотири великих регіони: Лівобережна   Україна,  Слобожанщина,   Правобережна  Україна  та  Південна  ( Степова Україна). Реформування адміністративної системи країни на початку ХІХ ст.  мало на меті посилити владу царського уряду над окраїнами, ліквідувати їхні національні особливості та русифікувати неросійське населення. У 1802 році уряд ліквідував  Малоросійську губернію і утворив Чернігівську та Полтавську, Таврійську та Миколаївську (з 1803 р. Херсонську губернії). У 1828 р. вони та Бессарабія увійшли до складу Новоросійсько-Бессарабського генерал-губернаторства. Для послаблення позицій польської шляхти після повстання 1830 р. царський уряд у  1832 р. утворив Київське генерал-губернаторство у складі Київської, Волинської та Подільської губерній. Згодом Слобідсько-Українську губернію реформовано в Харківську. Отже, вся територія України була поділена на дев’ять губерній, які в незмінному вигляді проіснували до початку ХХ ст. Губернії поділялися на повіти.

Соціальний склад населення України (І пол. ХІХ ст.):
	- дворянство становило 2,01 відсотки
	- селяни (кріпаки, державні селяни) – 80,9 відсотків
	- міські стани (купці, міщани, цехові) – 10,5 відсотків
	- військові – 4,19 відсотки
	- різночинці – 1,34 відсотки	

Протягом ХІХ століття населення України зросло втричі (з 7,7 до 23,4 млн.). щоправда, цей показник відтворював, швидше, стан міграційних процесів, а не природний прирост населення України. Русифікаторська політика царизму характеризувалась заохоченням переселення представників інших національностей на землі України, а й створенням умов, які б змусили українців виїжджати у внутрішні райони Росії, або емігрувати за кордон. Цьому сприяли антиукраїнські заходи в сфері культури, мови, освіти.
Одним із наслідків політики царського уряду в Україні стало витіснення корінного населення із суспільного життя. У промисловості, на транспорті, в торгівлі та сфері обслуговування в кінці ХІХ ст. було задіяно лише 9 відсотків українців, а серед представників вільних професій (вчених, митців, медичних працівників, священнослужителів) – 0,5 відсотки. У великих промислових, культурних, політичних центрах України корінні мешканці складали меншість (22% – в Києві, 6% – в Одесі). Більшість української нації становило селянство.

Економічний розвиток України у першій половині ХІХ століття

1.	У першій половині ХІХ століття відбувався інтенсивний розклад феодально-кріпосницької системи. Руйнування натурального господарства, його товаризація призвели до розвитку капіталістичної промисловості. Це стимулювало розшарування селянства і дедалі ширше застосування вільно-найманої праці та машин. Поступово формувалися класи найманих робітників і буржуазії, що супроводжувалося розвитком національного ринку і кредитно-банківської системи.
2.	Розвиток сільського господарства як провідної галузі економіки України. Поміщицьке землеволодіння, кріпацька праця, застаріла система господарювання, низький рівень техніки затримували розвиток продуктивних сил. У 1861 р. у руках поміщиків перебувало понад 70 відсотків всієї землі (маєтки графа Браницького на Правобережжі (300 тис. десятин); князів Воронцова і Лопухіна на Півдні України (по 100 тис. десятин у кожного). Посилення експлуатації селянства, неконтрольовані дії поміщиків, майнова диференціація, кріпосне право були причинами масових народних виступів та ліквідації кріпосництва.
3.	Подальший розвиток промисловості України – збільшувалося число промислових підприємств і обсяг промислової продукції, виникали нові галузі виробництва. Швидкими темпами розвивалася цукроварна, машинобудівна, металургійна і кам’яновугільна галузі промисловості.   Розвивався річковий транпорт. Зростав оборот вантажу Чорноморсько-Азовських портів. Розвиток промисловості супроводжувався формуванням нових промислових і торговельних центрів. На півдні – це Одеса, Херсон, Миколаїв, Таганрог та ін. Наприклад, у 50-х роках ХІХ ст. в Одесі почали діяти великі заводи: чавуноливарний Рестеля (1844р.),сільськогосподарських машин І.Гена (1854 р.), судоремонтні майстерні “РОПІТ”  (1858 р.), механічний завод Белліно-Фендеріха (1860 р.), тютюнова фабрика Попова (1860 р.), перший паровий млин Л.Тома (1851 р.).  У 1858 р. у місті діяло 68 фабрик і заводів із загальним річним виробництвом у 4 млн. крб.
4.	Початок промислового перевороту в українських землях, що перебували у складі Російської імперії,  вчені датують 30-40-ми роками ХХ століття. В основі промислового перевороту лежав технічний переворот, суть якого полягала у  заміні ручної праці машиною, широкому запровадженні у виробництво парових двигунів, удосконалених технологій. Капіталістична фабрика, що поступово витісняла кріпосницьку мануфактуру, вимагала якісно нової робочої сили, а закріпачений робітник не відповідав цим критеріям. Розвиток капіталістичної промисловості, початок промислового перевороту, формування класів пролетаріату та буржуазії були виявом розкладу та кризи кріпосницької системи, що гальмувала  соціально-економічний розвиток України у першій половині ХІХ століття.
5.	Розширення внутрішнього ринку й торгівлі. Зростання значення кредитно-банківської системи для розвитку економіки.  

Національно-визвольний рух в Україні у першій половині ХІХ століття

Національно-визвольний рух будь-якого народу неодмінно має базуватися на національній ідеї. Це та духовна основа, яка цементує його, наснажує, забезпечує широку підтримку мас та визначає суспільне орієнтування. 
Утвердження національної ідеї українського народу – жити вільно на власній землі у своїй суверенній державі, сповідувати свою віру, дотримуватися традицій, плекати мову, культуру – розтяглося на довгі століття боротьби й поневірянь. В умовах колоніального існування, кріпосницького господарювання, національного визиску Україна не зреклася своїх ідеалів. На початку 40-х р.р. ХІХ століття центром національно-визвольного руху стає історична столиця України – Київ.

Особливості національно-визвольного руху

	Пробудження національної свідомості. Розвиток культурницького руху. Формуванню національної ідеї сприяло поширення історичних знань, видання Й. Бодянським твору “Історія Русів” (1846 р.), Д.Бантиш-Каменським чотиритомної “Истории Малой России” (1822 р.), М.Маркевич п’ятитомної “Истории Малороссии ” (1843 р.). Велике значення для національного відродження мали твори Т.Г. Шевченка;
	утворення громадських та суспільно-політичних організацій та їх вплив на національний рух в Україні;
	діяльність навчальних закладів (Харківський, Київський університети), що активно долучилися до національно-культурного відродження;
	утворення таємних політичних організацій.

Кирило – Мефодіївське товариство

У січні 1846 р. у Києві виникло Кирило-Мефодіївське товариство – перша українська нелегальна державницько-політична організація. Саме з цього часу розпочалася політизація українського національного руху. Ця таємна антикріпосницька організація була названа на честь слов’янських просвітителів, проповідників православної християнської релігії ІХ ст. Кирила і Мефодія.
Засновниками товариства були професор історії Київського університету Микола Костомаров, чиновник канцелярії генерал-губернатора Микола Гулак і вчитель Полтавського кадетського корпусу Василь Білозерський. Вони проголошували об’єднання слов’янських народів у федерацію зі столицею в Києві. Крім Миколи Гулака кирило-мефодіївці робили наголос на культурно-просвітницькій діяльності, яка мала створити передумови до соціальних реформ. Незабаром до них приєднався етнограф і письменник Пантелеймон Куліш, людина також поміркованих поглядів.
У квітні 1846р. членом товариства став Тарас Шевченко. Разом з Миколою Гулаком він очолив революційне крило кирило-мефодіївців і запропонував внести до програмних документів ідею повалення самодержавства та організації народного повстання проти кріпосництва. Особливий вплив на діяльність товариства мала поезія Т.Г. Шевченка, який у своїй творчості виступав проти поневолення народів, засуджував деспотизм царату, відстоював вільну Україну. Взагалі, внесок великого українського поета, просвітителя, художника, мислителя Т.Шевченка в загальну справу національного відродження був надзвичайно великим.
Програмні документи цієї організації сформульовані у “Книзі буття українського народу” і “Статуті слов’янського братства св. Кирила і Мефодія”, які передбачали: 
1) створення демократичної федерації християнських слов’янських республік;
2) знищення царизму і скасування кріпосного права та станів;
3) утвердження у суспільстві демократичних прав і свобод громадян;
4) досягнення рівності у правах на розвиток національної мови, культури та освіти всіма слов’янськими народами;
5) поступове поширення християнського впливу на весь світ.
Програмні документи і матеріали, публіцистичні та художні твори, наукові праці, практичну громадську й просвітницьку діяльність Кирило-Мефодіївського товариства пронизує ідея національного відродження України. Кирило-мефодіївці виявили себе справжніми мислителями, послідовними борцями за вільну Україну, інтелектуальною елітою української нації. Незважаючи на те, що Кирило-Мефодіївське братство було розгромлено царизмом, а його учасники піддані репресіям, вплив його ідей на подальший розвиток України важко переоцінити – знову в усій його складності на порядок денний було винесено національне питання.
Найбільш впливовими політичними силами в Україні у другій половині ХІХ століття були загально-російські течії народників, соціал-демократія, лібералів, громадівський та жіночий рухи, український національний рух, діяльність товариства “Просвіта”, товариства ім. Т.Г. Шевченка.

Економічний розвиток України у 60 – 90 роках ХІХ століття.

     Ліквідація кріпосного права відповідно до “Загального положення про селян, звільнених від кріпосної залежності”, підписаного 19 лютого 1861 р. Олександром ІІ, відкрила нові можливості для розвитку товарно-грошових відносин у господарстві України. Економічний розвиток якої у пореформний період мав ряд особливостей:
1.	Розвиток капіталізму у сільському господарстві. Як відомо, він розвивався в Україні двома шляхами. Перший – прусський, типовий для Німеччини, він грунтувався на великому поміщицькому господарстві, яке поступово входило у ринок. Другий шлях – американський, типовий для США. Він базувався на вільному фермерському господарстві та інтенсивних методах його ведення. Земля належала фермерові на правах особистої власності.
Перехід на капіталістичні відносини у сільському господарстві супроводжувався розшаруванням поміщицького землеволодіння. Земля все більше ставала товаром. Важким був перехід селянства на капіталістичний шлях розвитку (необхідність викупу, майнове розшарування, залежність від сільської громади, обезземелення селян, феодально-кріпосницькі пережитки).
  Новим явищем пореформенного періоду стала поява в українських губерніях кооперативів.
  За темпами розвитку сільського господарства, основою якого було зернове господарство, різні райони України відрізнялися один від одного. 90 відсотків посівної площі було зайнято під зерновими і лише 4 відсотки – під технічними культурами. На кінець ХІХ ст. Україна давала 43 відсотки світового врожаю ячменю, 20 відсотків пшениці, 10 відсотків кукурудзи.
Завершення промислового перевороту. Промисловість розвивалася як частина загальноросійської. Великий вплив на хід промислового перевороту України мав іноземний капітал.
2.	 Прискорений розвиток капіталізму у промисловості. Якщо у 1865 р. в Україні нараховувалось 5244 підприємства, то у 1895 р. – уже 30310,  продовжувалось освоєння Донецького кам’яновугільного і Криворізького залізорудного басейнів. Успішно розвивалася металургія, сільськогосподарське, транспортне машинобудування, цукрова промисловість. У кінці ХІХ ст. в Україні діяло 17 великих металургійних заводів. У Західній Україні швидкими темпами розвивалась деревообробна промисловість.
3.	Капіталістична промисловість України відзначалася високим рівнем концентрації виробництва і робочої сили.
4.	Формування капіталістичної економіки, розвиток товарно-грошових відносин вимагали стабільної фінансово-кредитної системи. У 1860 р. був утворений Державний банк, у 1882 р. Селянський поземельний банк,у 1885 р.  Дворянський. Успішно діяли комерційні банки. Було проведено грошову реформу.  Слід  відмітити,  що  творчість  відомого  вченого  професора 
С.Я. Борового, який багато років працював в Одеському інституті народного господарства, була присвячена дослідженню історії становлення та розвитку банківської системи в Україні.

Українські політичні партії: засади формування

    Політичне становище та особливості соціально-економічного розвитку України в кінці ХІХ – початку ХХ ст. обумовили процес формування й діяльності українських політичних партій. Їх утворення співпало у часі з національно-визвольним рухом в Україні.

Назва партії	Рік створен- ня	Її засновники, лідери	
Партії соціалістичного спрямування	
Русько-українська радикальна партія (РУРП)	1890 р.	І.Франко
Н.Левицький
М.Павлик С.Данилевич
Є.Левицький	
Українська соціал-демократична партія (УСДП)	1899 р.	М.Ганкевич
С.Вітик Ю.Бачинський В.Охримович	
Революційна українська партія (РУП)	1900 р.	Д.Антонович М.Русов Б.Камінський М.Міхновський Л.Мацієвич Б.Мартос Б.Матюшенко	
Українська соціал-демократична спілка	1905 р.	М.Меленевський	
Українська соціал-демократична партія (УСДРП)	1905 р.	М.Порш Д.Антонович	
Національно-революційна течія	
Українська народна партія (УНП)	1902 р.	М.Міхновський	
Ліберально-демократичні партії	
Українська національно-демократична партія (УНДП)	1899 р.	Ю.Романчук	
Українська демократична партія (УДП)	1904 р.	О.Лотоцький Є.Тимченко В.Чеховський Є.Чикаленко	
Українська радикальна партія (УРП)	1904 р.	С.Єфремов, 
Б.Грінченко М.Левицький Ф.Матушевський	
Українська демократично-радикальна партія (УДРП)	1905 р.	Створена в результаті об’єднання УДП і УРП	
Товариство українських поступовців (ТУП)		С.Єфремов	

Тема 7. Україна на початку ХХ століття. Українська національно-демократична революція 1917-1920 рр.
(4 год.)

    Початок століття, позначений економічною кризою 1900-1903 рр., характеризувався зростанням робітничого і селянського руху загалом і зокрема українського національно-визвольного руху, наслідком якого було створення українських політичних партій.
    Масова активізація суспільно-політичного життя особливо яскраво виявилася під час революції 1905-1907 рр. та в наступні роки.
    Російсько-японська війна 1904-1905 рр. і поразка в ній Росії, глибока економічна криза та безправ’я народу прискорили революційні події, які почалися з розстрілу робітничої демонстрації у неділю, 9 січня 1905 р. у Санкт-Петербурзі. Хвиля демонстрацій прокотилася всією Україною.
    Незважаючи на поразку, революція сприяла піднесенню та утвердженню національної самосвідомості українського народу, розвитку національно-визвольного руху в Україні. Вона завдала першого відчутного удару царизму.
    19 липня 1914 р. спалахнула Перша світова війна. Її розпочали Троїстий союз (Німеччина, Австро-Угорщина, Італія) та Антанта (Англія, Франція, Росія). У війні взяли участь 33 країни, було мобілізовано 65 млн. солдатів, з яких 10 млн. загинуло. Українці, не маючи власної держави, були змушені воювати з обох сторін (понад 3,5 млн у російській армії та 250 тис. в австро-угорській).
    Події Першої світової війни прискорили процес соціальних змін у тогочасному суспільстві.
    Напередодні революційних подій 1917 р. ситуація в Україні значно ускладнилася. Назріла криза промислового виробництва, обсяг якого скоротився на 30-50 %.  До  січня  1917 р.  було  закрито 36 доменних печей. На 
1 млн. 880 тис. десятин скоротилися посівні площі (на 200 млн. пудів знизився врожай зернових культур порівняно з 1913 р.), почалися перебої з продовольством. Усе це призвело до зростання соціального напруження і загострення класової боротьби. 23 лютого 1917 р. у Петрограді почалася революція. А вже 4 (17) березня 1917 р. було створено представницький орган української демократії – Центральну Раду на чолі з лідером “Товариства українських поступовців” М. Грушевським. Розпочалася українізація армії. Після проголошення автономії України посилилася політична боротьба, що сприяло структуризації політичних організацій. 

ПЛАН

1.	Особливості економічного розвитку українських земель у складі Російської та Австро-Угорської імперій на початку ХХ ст. Україна в роки Першої світової війни.
2.	Українська національно-демократична революція 1917-1920 рр.: доба Центральної Ради, Українська держава гетьмана П.Скоропадського, Директорія УНР. Встановлення радянської влади в Україні.
3.	Історичне значення та уроки української національно-демократичної революції 1917-1920 рр.

Основні поняття: універсали, Українська Центральна Рада, автономія, ультиматум, Директорія, дезінтеграція.

    Рубіж ХІХ і ХХ століть характеризується в Україні завершенням промислового перевороту і переходом до індустріалізації, суть якої полягала в розбудові великої машинної індустрії, якісній зміні структури господарства (промисловість мала переважати над сільським господарством, а важка промисловість над легкою).  Українська промисловість формувалася як частина загальноімперського економічного комплексу. На початку ХХ століття Україна за рівнем концентрації промислового виробництва в основних галузях не тільки домінувала в Російській імперії, а й посідала одне з перших місць у світі. На великих підприємствах в Україні працювало понад 44% усіх робітників, тоді як у США – лише 33%.
    Концентрація промислового виробництва сприяла процесу монополізації. Утворення монополій почалося спочатку у найбільш “концентрованих” галузях – металургійній, кам’яновугільній, залізорудній. На початку століття вирастають синдикати “Продвагон” (1901), “Продамет”, “Трубопродажа” (1902), “Гвоздь” (1903). Існування монополій гальмувало господарський розвиток, заважало технічному прогресу, звужувало сферу регулюючої дії ринкових відносин. Вплив російської буржуазії, іноземного капіталу гальмував і деформував економічний розвиток регіону, адже місцевий виробник витіснявся з ринку, а більша частина прибутків, одержаних за рахунок монопольних цін та державних військових замовлень, вивозилася за кордон. Особливістю розвитку української промисловості була її підпорядкованість імперському центру, який вбачав в Україні потужну сировинну базу. Така державна політика суттєво деформувала структуру економіки в Україні; вона залишалася сільськогосподарським центром імперії. 
    В аграрному секторі України налічувалося понад 32 тис. поміщицьких господарств. Перетворення землі на товар суттєво змінило життя дворянства та селянства. Характерною рисою процесу майнової диференціації було не рівномірне розшарування, а катастрофічна поляризація: 1917 року частка заможних господарств становила 5,1%, а безземельних та малоземельних – 80,5%. 
    На початку ХХ ст. у західноукраїнських землях відбувається поступовий перехід до капіталістичних форм господарювання. Більшість західноукраїнських промислових підприємств були малими, недостатньо механізованими, розташовувалися в селах та невеликих містах. У 1902 році понад 94% промислових підприємств Галичини налічувало до 5 робітників і в них працювало понад 50% усього занятого в промисловості населення. Великих капіталістичних підприємств налічувалося лише 220 і на них працювала тільки четверта частина робітників. У західноукраїнському регіоні розвивалися галузі, які мали сировинний характер – нафтоозекеритна, лісопильна та борошномельна. Їх активний розвиток за прогресуючого занепаду інших галузей промислового комплексу вів до значних деформацій економічного потенціалу західноукраїнських земель. На західноукраїнські землі інтенсивно проникає іноземний капітал, який, намагаючись поставити під контроль основні промислові галузі краю, створював акціонерні товариства, концерни, синдикати, банки.
    Економіка західноукраїнських земель мала чітко виражений колоніальний характер, що позначилося на її структурі та динаміці розвитку. Колоніальний характер господарювання визначив структуру та напрям товарообігу. Система державних митних тарифів, яка стимулювала вивіз сировини та блокувала продаж за кордон готової продукції, суттєво знижувала експортні можливості західноукраїнської промисловості. Напередодні Першої світової війни сировина становила понад 90% усього експорту із цього регіону до інших країн.
    Влітку 1914 р. світ опинився у полум’ї Першої світової війни – збройного протиріччя двох воєнних блоків: Четверного союзу і Антанти. Поступово в орбіту війни було втягнуто 33 з 59 держав світу, ¾ населення земної кулі. Трагедія українського народу полягала в тому, що він всупереч власній волі був втягнутий у війну, а його землі стали об’єктом експансії воюючих сторін. Загарбання українських земель було невід’ємною частиною агресивних планів основних учасників ворогуючих блоків. 
    Війна принесла українським землям руйнацію господарства, гальмування поступального розвитку, деформацію структури виробництва, посилення залежності від іноземного капіталу. У Галичині за роки воєнного лихоліття було  зруйновано  понад  40%  господарських  та  житлових  будинків,  понад 1,5 тис. промислових споруд; нафтова промисловість зменшила виробництво на 1/3. На Буковині поголів’я коней та свиней зменшилося на 60%, овець - на 47%. Якщо у 1913 р. у Наддніпрянській Україні функціонувало 3381 підприємство, то 1915 р. – лише 2849. На 1917 р. з 4 млн. селянських господарств 1,8 млн. дворів були без коней; у селах залишилось лише 38,7 відсотків працездатних чоловіків. Водночас з деградацією господарства в роки війни зростала його залежність від іноземного капіталу. 
    Затяжний характер війни, погіршення становища на фронтах, ускладнення внутрішніх проблем призвели до посилення жорсткості режимів обох імперій, зведення нанівець легальних можливостей політичної діяльності, придушення опозиції, численних репресивних актів. Одне за одним у Російській імперії закриваються демократичні українські видання. Товариство українських поступовців у Наддніпрянській Україні зайняло  проросійську позицію; емігранти-москвофіли Західної України утворили в Києві “Карпато-русский освободительный комитет”, який закликав галичан зустрічати російську армію як визволительку. Водночас значна частина українських соціал-демократів за участю В. Винниченка займала антивоєнні позиції під гаслами “Геть війну! Хай живе автономія України!”.
    Кінець лютого 1917 р. став для російського царизму фатальним. Протягом короткого часу (з 23 лютого до 2 березня) самодержавство впало і в країні фактично встановився республіканський лад.  Перемога революції сприяла створенню на теренах колишньої імперії нової політичної ситуації та суспільної атмосфери. 
    Революційні перетворення в Україні розпочалися з утворенням у Києві 4(17) березня 1917 р. міжпартійного об’єднання, яке отримало назву “Українська Центральна Рада, головою якої був обраний авторитетний політик та видатний український історик М. Грушевський. Важлива особливість моменту полягала в тому, що Центральна Рада в перші місяці революційних подій мала величезну підтримку переважної більшості політичних сил і різних верств населення. Тимчасовий уряд не поділяв прагнень українців до здобуття своєї свободи і не поспішав визнавати перші завоювання Української революції. Тому 23 червня 1917 р. Центральна Рада звернулась до населення з І Універсалом, яким проголошувався автономний статус України. Повідомлялося про створення українського уряду – Генерального секретаріату на чолі з В.Винниченком. Після офіційного проголошення автономії України уряд Росії погодився на компроміс – була дана згода на визнання повноважень українського уряду, натомість, Україна брала на себе зобов’язання дочекатися Всеросійських Установчих зборів для остаточного вирішення питання про її державний статус. На цій основі в липні 1917р. видається ІІ Універсал, в якому були зафіксовані досягнуті домовленості. На жаль, Тимчасовий уряд Росії незабаром їх порушив, замість підготовленого українцями “Статуту Вищого Управління України” вони затвердили “Тимчасову інструкцію, яка суттєво обмежувала права українських урядовців. В.Винниченко назвав цілком слушно цю ситуацію “провокаційним зламом угоди. 
    Жовтнева революція в Петрограді та захоплення влади більшовиками прискорили політичну дезінтеграцію Росії. В таких умовах народи колишньої імперії виступили проти національного пригнічення і проголосили становлення своїх державних утворень. Національні уряди виникли в Білорусі, на Кавказі, в Татарстані, Казахстані, Сибіру, Криму, на землях Донського та Кубанського козацтв. Не залишились осторонь від нової хвилі визвольних змагань і українці. 7 (20) листопада 1917 р. Центральна Рада ІІІ Універсалом проголосила створення Української Народної Республіки у федеративному зв’язку з Росією, чим офіційно задекларувала відродження українським народом власної держави. В документі була викладена також програма соціально-економічних та політичних реформ. 
     3 грудня 1917 р. до Центральної Ради надійшов маніфест Раднаркому Радянської Росії, за яким з одного боку визнавалася УНР, а з іншого – робилися грубі втручання у її внутрішні справи. Невиконання протягом 48 годин ультиматуму оголошувало Центральну Раду “в стані відкритої війни проти Радянської влади в Росії і на Україні”. Після відхилення ультиматуму з 5 грудня 1917 р. Україна перебувала в стані війни з Раднаркомом Росії. У Києві 15 грудня було утворено комітет з оборони України. Для Центральної Ради головними стали 3 завдання: мобілізувати та організувати український народ для відсічі агресору; формально відмежуватися від більшовицького режиму; створити передумови для самостійних переговорів з Німеччиною та її союзниками.  Спробою  реалізувати  ці  завдання  став  IV Універсал, ухвалений 
11 січня 1918 р., у якому проголошувалось: “Однині Українська Народна Республіка стає самостійною, ні від кого не залежною, вільною, суверенною державою українського народу”. Нажаль, цей важливий юридичний акт було проголошено надто пізно, коли кульмінаційний момент українського національного руху був вже пройдений. Напочатку 1918 р. Центральна Рада втрачає свій політичний авторитет. 26 січня 1918 р. більшовицькі війська увійшли до Києва - столиці УНР, український уряд перебазувався до Житомира, а потім до Сарн. 
    Під час переговорів на мирній конференції у Брест-Литовську, представники Центральної Ради звернулися до німецької сторони з проханням “надати допомогу українському народові” у боротьбі з більшовиками. До травня 1918 р. німецько-австрійські війська зайняли майже всю Україну; було встановлено окупаційний режим. 29 квітня 1918 р. Центральна Рада ухвалила Конституцію УНР, а Всеукраїнський хліборобський з’їзд проголосив почесного отамана Вільного козацтва  генерала П. Скоропадського гетьманом України. Внаслідок майже безкровного державного перевороту Центральна Рада була розпущена і в українських землях виникло нове державне утворення – гетьманат “Українська держава”.
    Державний переворот був узгоджений з представниками німецької військової адміністрації і здійснювався під її контролем. П. Скоропадський зосередив у своїх руках усю повноту влади, призначав отамана Ради міністрів, мав право затверджувати і розпускати уряд, контролював зовнішньополітичну діяльність держави, оголошував воєнний чи особливий стан, проводив амністію. 
    Певне економічне піднесення України періоду гетьманату базувалося на відновленні приватної власності, підтримці вільного підприємництва, наданню можливості промисловим і торговельним колам суттєво впливати на економічну політику влади, на сприянні широкому збуту товарів до Австро-Угорщини та Німеччини. У цей час було налагоджено грошовий обіг, створено державний бюджет, відкрито українські банки, засновані нові акціонерні компанії, відроджено промислові підприємства та біржі. Поступово було відновлено залізничний рух, реорганізовано і зміцнено державний флот.
    За доби гетьманату створено понад 150 українських гімназій, відкрито 2 державних університети, засновано широку мережу загальнокультурних закладів та установ. У листопаді 1918 р. відкрито Українську Академію Наук, президентом якої став В.В.Вернадський. Влітку 1918 р. було утворено українську  автокефальну  православну  церкву  на  чолі  з  митрополитом 
В. Липківським. 
    Гетьманат мав вузьку соціальну базу, до того ж вона не відповідала проголошеному гетьманом курсу на розбудову національної державності. Спроби повернути поміщикам землю, обов’язкова здача селянами врожаю у розпорядження держави, збільшення тривалості робочого дня на промислових підприємствах до 12 годин, заборона страйків, сприяли формуванню опозиції, яка досить швидко перейшла до активних дій.  У липні-серпні 1918 р. піднімається антигетьманська хвиля страйкового руху, активізується селянська боротьба проти окупантів і гетьманщини. Поразка Німеччини у війні позбавила українську державу опори та гаранта стабільності. Спроби гетьмана змінити орієнтири (офіційне скасування державної самостійності України, проголошення федеративного союзу з небільшовицькою Росією) вже не могли врятувати ситуацію. 14 грудня 1918 р. П. Скоропадський був змушений зректися влади і незабаром виїхав за кордон, у Києві до влади повернулися діячі Центральної Ради, які створили Директорію УНР.
    Основними причинами падіння гетьманату були: залежність стабільності держави від австро-німецьких збройних формувань; відсутність численної дієздатної регулярної української національної армії; реставрація старих порядків та відродження архаїчних форм організації суспільного життя; посилення впливу на державну лінію гетьмана російських консервативних кіл, вузька соціальна база; підкорення соціально-економічної політики інтересам панівних верств та окупаційної влади; наростання напруженості у суспільстві та формування організованої опозиції.
     16 жовтня 1918 р. за маніфестом австрійського імператора народам Австро-Угорської держави надавалося право створити власні сейми, які б представляли новостворені держави майбутньої федерації. У Львові сформувалася Українська Національна Рада, яка поставила питання про об’єднання західноукраїнських земель в єдине ціле і проголошення Української держави. Така позиція українців вступила у протиріччя з намірами поляків, які передбачали захоплення всієї влади в краї у свої руки. За цих обставин українці створили Центральний військовий комітет під керівництвом якого в ніч з 31 жовтня на 1 листопада були взяті під контроль ратуша та інші державні установи у Львові. Спираючись на підтримку місцевого населення, Українська Національна Рада згодом поширила свій вплив на значну територію. 11 листопада було утворено Державний секретаріат – виконавчий орган нової влади, затверджено конституційні основи держави, яка отримала назву Західно-Українська Народна Республіка. Польща перейшла до активних дій і 21 листопада захопила Львів та більшість території нової республіки. Уряд ЗУНР був змушений переїхати до Тернополя, а потім до Станіслава. Молода західноукраїнська держава шукала підтримку на міжнародній арені, проте світове співтовариство, особливо країни Антанти, визнавати її не поспішали. 
    За цих обставин уряди ЗУНР і Директорії УНР, намагаючись взаємно зміцнити свої позиції та реалізувати на практиці споконвічні мрії українців, 1 грудня 1918 р. у Фастові уклали попередню угоду про об’єднання ЗУНР (Галичина, Буковина, Закарпаття) та УНР (Наддніпрянська Україна). Урочисте проголошення Акта Злуки відбулося 22 січня 1919 р. у Києві. Відповідно до закону “Про форми влади в Україні”, затвердженого Трудовим Конгресом України, ЗУНР було перейменовано в Західну область Української Народної Республіки (ЗОУНР). 
    Але в той же час між керівниками Директорії не було єдності. Непримиренність С.Петлюри та В.Винниченка посилювала анархістські елементи в уряді та багато в чому вплинула на незавершеність та непослідовність реформаторської діяльності уряду УНР. Політичний рух нового режиму не відзначався послідовністю. Після приходу до влади Директорії в Україні була відновлена попередня назва держави, республіканська форма державного устрою, чинність усіх законів УНР. Програму діяльності нової влади було сформульовано в Декларації, виданій 26 грудня 1918 р. Найголовнішою причиною всіх невдач було те, що здійснюючи революційну перебудову, діячі Директорії не мали чіткого уявлення про перспективи державного будівництва. Прагнучи стати рівноправним партнером світового товариства, Директорія розраховувала на відповідну реакцію західної дипломатії, але у плани Антанти не входила підтримка сепаратистських рухів на території колишньої Російської імперії, яка не лише була союзником у війні, а й мала значні боргові зобов’язання перед Заходом. 
    Складним становищем УНР скористалася Польща. В результаті 21 квітня 1920 р. було підписано українсько-польський Варшавський договір. За результатами переговорів поляки обіцяли спільні військові дії проти більшовиків на території України, але отримавши територіальні поступки з боку Директорії, вони фактично відмовились від активних дій проти більшовицької Росії. 21 березня 1921 р. Польща й РСФРР уклали в Ризі мирний договір, за яким поляки отримували територіальні здобутки, а в обмін на це визнавали більшовицький уряд УСРР і зобов’язувалися заборонити перебування на своїй території всіх антибільшовицьких організацій, включаючи уряд УНР. Це означало завершення доби Директорії.

Тема 8. Розвиток України в умовах утвердження тоталітарного режиму
(1920-1938 рр.)
(2 год.)

    Цей період історії України недостатньо досліджений і донині. Як відомо, юридичне оформлення радянської державності в Україні відбулося 10 березня 1919 р. з прийняттям на ІІІ Всеукраїнському з’їзді рад у Харкові першої Конституції УСРР, в основі якої булі конституційна модель РСФРР. Основу соціально-економічної політики радянської влади становила політика ”воєнного комунізму. Наприкінці 1920-х років більшовики завдали поразки визвольному рухові на українських землях й остаточно завоювали Україну. Поразка української революції 1917-1920 рр. призвела до розподілу українських етнічних земель між чотирма державами – Росією, Польщею, Румунією і Чехословаччиною.
Спричинені війною та політикою “воєнного комунізму” економічна розруха в УСРР посилилася  трагедією голоду 1921-1923 р.р. Запроваджена  більшовиками у 1921 р. нова економічна політика створила умови для формування ринку, відродження зруйнованої економіки в Україні, підвищення життєвого рівня населення.
У травні 1925 р. було затверджено новий текст Конституції УСРР, у якому було законодавчо закріплено вступ Радянської України до СРСР (утворений 30 грудня 1922 р.).
Непослідовність і суперечливість соціально-економічної політики  радянської влади призвела до так званого “сталінського стрибка в соціалізм”, що виявилося у проведенні форсованої індустріалізації, колективізації сільського господарства, наслідком якої був голод 1932-1933 років.
Розвиток народного господарства у 1928-1938 рр. свідчить про те, що саме в ці роки в нашій країні формувалася адміністративно-командна система управління, посилювалася роль держави в господарському житті, були ліквідовані свободи і самостійність товаровиробника, зміцнювалися основи тоталітарного режиму, невід’ємною частиною якого став репресійний аппарат.

План 

1.Політичне та соціально-економічне становище України на початку 20-х років ХХ століття.
2.Нова економічна політика та її здійснення в Україні.(1921-1928 рр.).
3.Національна політика більшовиків у 20-30 роки в Україні: політика коренізації, українізація та її наслідки.
4.Модернізація економіки в умовах формування адміністративно-командної системи 1928-1938 рр. Форсована індустріалізація, примусова колективізація та її наслідки.

Основні поняття: українізація, нова економічна політика, автономізація, тоталітаризм, продрозкладка, індустріалізація, колективізація.

На початку 20-х років ХХ століття політичне та соціально-економічне становище України було надзвичайно важким. Дві  третини українських земель увійшло до Радянської України. Українська Соціалістична Радянська Республіка (після 1936 р. УРСР) мала територію 452 тис. кв. км. Населення її, за переписом 1920 року становило 25,5 млн. чоловік. З цієї кількості на селі проживало 20,9 млн. чоловік, у місті – 4,6 млн. чоловік.
Західноукраїнські землі анексували Польща, Румунія й Чехословаччина. Вони стали колонією, аграрно-сировинним придатком іноземних держав. Площа окупованих західноукраїнських земель становила 150 тис. кв. км, майже 7 млн. українців, в основному колишніх підданих Австро-Угорської імперії, були позбавлені права на національне самовизначення.
До Румунії відійшли українські землі Буковина, Хотинщина і Придунайський край з центрами в Аккермані та Ізмаїлі. Румунська влада здійснювала серед українського населення політику активної румунізації.
Чехословаччина, за Сен-Жерменським мирним договором 1919 р., отримала Закарпатську Україну. Влада Чехословаччини обіцяла надати автономію Закарпатській Україні, проте цього не сталося.
Польська держава, що отримала незалежність, з 1918 р. встановила контроль над Холмщиною, Підляшшям, Надсянням, Лемківщиною, Західною Волинню, частиною Полісся по річках Збруч і Горинь та всією Східною Галичиною. Згідно з Варшавським договором 1920 року, УНР визнала приналежність захоплених земель Польській державі, натомість маючи на меті одержати підтримку поляків у боротьбі з більшовиками. Ризький договор 1921р. підтвердив кордони Польщі, а навесні  1923 р. Антанта юридично визнала залежність Галичини від Польщі. Українські землі до Збруча, які раніше перебували у складі Росії, та східногалицькі землі становили нове географічне поняття – Західну Україну. Польська влада, згідно зі своєю конституцією, обіцяла українським землям автономію, але у подальшому провадила активну полонізацію українців, що викликало антипольський рух.
Економічне становище України на початку 20-х років було також важким. Політика “воєнного комунізму” призвела до дезорганізації господарських зв’язків, а в сільському господарстві – до занепаду виробництва. Була зруйнована матеріально-технічна база промисловості, підірвані економічні зв’язки  між містом і селом, економічними районами. Загальні збитки народного господарства УСРР досягли 10 млрд. золотих карбованців. Голод 1921-1923 рр. значно погіршив господарське  становище республіки. Росло невдоволення широких верств населення країни, особливо сільського, економічною політикою радянського уряду.

Нова економічна політика та її здійснення в Україні

Нова економічна політика (НЕП) – це тимчасовий, протягом 1921-1928 р.р., відступ державної партії від спроб замінити ринковий механізм регулювання народного господарства директивним управлінням. Вона базувалася на відносно широкому використанні ринкових механізмів і стимулів. Х з’їзд РКП(б) у березні 1921 р. прийняв постанову “Про заміну розкладки натуральним податком. Таким чином було покладено початок новій економічній політиці.
У зарубіжній і вітчизняній літературі існують різні оцінки нової економічної політики, передусім її мети. Радянська історіографія традиційно характеризувала період непу, як перехідний період від капіталізму до соціалізму, як вимушений відступ перед капіталістичними елементами з метою їх остаточної ліквідації. Тому поза увагою дослідників були питання відтворення структурних елементів ринкової економіки під час здійснення нової економічної політики. В офіційних документах нова економічна політика трактувалася як поєднання ринкових механізмів господарювання з державним регулюванням. Крім того, у радянській історіографії періодизація історичного процесу, розвитку народного господарства в 20-ті роки була іншою. Зокрема відокремлювався відбудовчий період 1921-1925 р.р. і в його рамках досліджувалися найбільш важливі теми (О.Кучер, Г.Діденко, К.Шиян). на початку 90-х років вчені почали переглядати застарілі стереотипи. Перегляд розпочався із змін у періодизації. У проблематиці 20-х років ключове значення мали не відбудова, а ринкові процеси в Україні в роки нової економічної політики 1921-1928 рр.
З’явилися наукові роботи, автори яких з нових методологічних позицій висвітлюють проблеми нової економічної політики, механізму господарювання того часу, грошову політику державної партії у контексті ринкових відносин 20-х років (С. Кульчицький, В. Литвин, В. Гринчуцький, Р. Толстов та ін.). 
Будучи комплексом заходів перехідного періоду, нова економічна політика включала: заміну продрозкладки продподатком; використання товарно-грошових відносин; формування інфраструктури ринку; кооперування трудящих; запровадження госпрозрахунку, особистої зацікавленості трудівника у результатах праці; тимчасовий допуск капіталістичних елементів в економіку.
У промові Леніна на Всеросійській продовольчій нараді 16 червня 1921 р. вперше було вжито термін “нова економічна політика”.
-	у сільському господарстві НЕП передбачав: 
а) заміну продрозкладки продподатком;
б) земля проголошувалася власністю держави і не могла  використовуватися як об’єкт товарного обороту, згідно з Цивільним кодексом, прийнятим у грудні 1922 р., володіння нею допускалося винятково на правах користування;
в) відбувалося утвердження плюралістичного підходу до форм селянського землекористування (комуна, артіль, този); заохочувався розвиток кооперації.
-	у промисловості НЕП передбачав:
а) переведення державних підприємств на самофінансування та госпрозрахунок; відновлювалася заробітна плата;
б) часткова денаціоналізація, залучення іноземного капіталу.
 в) основною формою управління виробництвом у державному секторі стали трести, тобто об’єднання однорідних підприємств. 
-  створення стійкої грошової системи і стабілізація карбованця, проведення грошової реформи 1922-1924 рр., створення Державного банку (1921 р.) створення та діяльність комерційних банків;
-	проведення податкової реформи у 20-ті роки.
 Важливим питанням трансформації радянської економіки в період непу було співвідношення ринку з централізованим плановим керівництвом народним господарством. У роки непу характерною відмінністю планування був його орієнтований характер.
Нова економічна політика була видатним у вітчизняній і світовій історії зразком реформ. Комплексне її впровадження дозволило  за короткий термін не тільки перейти від командної до ринкової господарської системи, а й відбудувати зруйновану економіку країни. В результаті проведених заходів з 1921  до 1926 рр. обсяг промислового виробництва зріс більше ніж у три рази. Майже довоєнного рівня досягло виробництво продукції сільського господарства. Постійно зростали темпи приросту національного прибутку, які за  1921-1928 рр. склали 18 відсотків. До 1928 р. національний прибуток на душу населення зріс на 10 відсотків у порівнянні з 1913 р., динамічно зростала реальна заробітна плата робітників і службовців, доходи селянства, знижувалось безробіття. Однак з другої половини 20-х років поступово почали змінюватися головні принципи економічної політики, що потребувало застосування інших методів управління економікою. Неп з його спрямованістю на госпрозрахунок, матеріальні стимули, ініціативу людей підмінявся командно-адміністративною системою керівництва. В період хлібозаготівельної кризи 1927-1928 рр. нову економічну політику було остаточно відкинуто, хоча завдяки НЕПу було відновлено господарство, зруйноване за роки війни, зросло промислове та сільськогосподарське виробництво, пожвавилася торгівля і товарообмін, була знята соціальна напруга. Проте НЕП базувався на протилежностях і ті галузі важкої промисловості, які залишалися під контролем держави, значно відставали.
Національна політика більшовиків в УСРР

    Національна політика більшовиків в Україні у 20-30-ті роки була направлена на зміцнення радянської влади, розширення її підтримки з боку неросійських народів. Основні напрямки національної політики більшовиків в Україні:

1.	Політика коренізації. Проголошена у квітні 1923 р. на ХІІ з’їзді РКП (б), який постановив ширше залучати місцеві кадри до органів управління республік, видати закони про вживання рідної мови в усіх державних установах, розширити видання літератури національними мовами, розвивати національне шкільництво, розширити мережі національної культури та науки. Рушійною силою в реалізації коренізації була діяльність голови комісаріату освіти М.Скрипника голови уряду В.Чубаря. Український різновид політики коренізації називався українізацією.
2.	Українізація, шляхи й методи її здійснення. Запроваджувалася відповідно до рішень ХІІ з’їзду партії. В Україні проголошувалася рівність мов і визначалася необхідність надання допомоги в процесі розвитку української мови. Велике значення надавалося підготовці партійних та державних кадрів української національності; організації мережі  українських закладів освіти та культури; випуску українських періодичних видань; глибокому вивченню української мови, літератури, історії України; відродженню традицій українського народу.
Одним із важливих завдань українізації була ліквідація неписьменності. З 1924 р. запроваджувалося обов’язкове чотирикласне навчання, з 1931 р. - семикласне навчання. При Наркоматі освіти було засновано Раду національних меншин. У 1931 р. діяло в Україні 8 російських, 7 німецьких, 3 грецьких, 3 болгарських, 3 єврейських і 1 польський автономних районів. Активно діяли національні школи. Третина вищих навчальних закладів перейшла на українську мову навчання. 
Лінію партії на українізацію в Україні з 1925 до 1927 р.р. проводив надісланий з Москви Л.Каганович, один з найближчих соратників Сталіна.
Українізація породила небажаний для більшовицької ідеології спалах національного відродження, тому закінчилася вона тотальними репресіями й духовним геноцидом. 
3.	Боротьба з “націонал-ухильництвом”. Представники так званого націонал-комунізму Микола Хвильовий, Олександр Шумський і Михайло Волобуєв намагалися поєднати комунізм із національно-визвольною боротьбою українського народу.
4.	Ставлення радянського уряду до церкви та релігії. Боротьба із православною церквою в Україні та ліквідація УАПЦ . У середині 30-х років в Україні діяло лише 9 відсотків церков порівняно з 1913 р.
5.	Масові репресії. У 30-х роках в Україні було ліквідовано майже 80 відсотків творчої інтелігенції, багато знищено найбільш активної частини нації і моральне розділення тих, кого терор не торкнувся. Це дає підстави назвати цей період “Розстріляним Відродженням”.

Особливості модернізації економіки

1.	Форсована індустріалізація в умовах створення нового господарського механізму.
2.	Створення нових галузей промисловості. Розширення та реконструкція діючих підприємств.
3.	Примусова колективізація сільського господарства та її наслідки.

Індустріалізація в Україні, збігаючись із загальносоюзними тенденціями, мала цілий ряд особливостей: вкладання у промисловість республіки, особливо у початковий період, значної частини коштів; зведення в Україні у роки перших п’ятирічок більшості запланованих промислових об’єктів; нерівномірність процесу модернізації промислового потенціалу республіки; поява у промисловості України нових галузей; витіснення приватного сектора в економіці України йшло вищими темпами, ніж у СРСР у цілому.
 Незважаючи на те, що жодна з перших довоєнних п’ятирічок не була виконана в повному обсязі, все ж індустріалізація вивела Україну на якісно новий рівень промислового розвитку, докорінно змінивши структуру народного господарства; зросла частка промисловості порівняно  з часткою сільського господарства у загальному обсязі валової продукції України; у валовій продукції промисловості переважало виробництво засобів виробництва (групи “А”); дрібна промисловість витіснялася великою індустрією.
У результаті індустріалізації Україна з аграрної перетворилася на індустріальну країну. У 1940 р. промисловий потенціал України в сім разів перевищував рівень Російської імперії 1913 р. Україна, яка за виробничими потужностями приблизно дорівнювала Франції, перетворилася на одну з найпередовіших промислових країн Європи.
Однак форсована індустріалізація стимулювала появу негативних тенденцій в економіці: домінуюче становище виробництва засобів виробництва; побудова й реконструкція підприємств-монополістів; незавершене будівництво багатьох об’єктів через нестачу сировини, палива, обладнання, робочої сили; нерівномірне формування промислового потенціалу України; централізація економіки. Монополізація  управління промисловістю республіки центром та повернення до командних методів управління економікою зумовили посилення експлуатації трудящих, зниження життєвого рівня народу.
Визначений курс на індустріалізацію та модернізацію промислового потенціалу країни все більше вимагав коштів, сировини і робочих рук. Дістати все це можна було тільки за рахунок селянства, яке становило переважну більшість населення. Спочатку радянське керівництво намагалося вирішити це завдання завдяки поступовому впровадженню кооперації. Проте вироблена Сталіним політика вимагала швидких темпів і жорстких методів. Починаючи з 1928 р., постає питання, що колективізацію, так як потреби індустріалізації можна було задовольнити, спираючись не на індивідуальні селянські господарства, а на колективні; крім забезпечення зростаючих потреб міста й армії у продовольстві, промисловості – сировиною, колгоспи мали також суттєво сприяти зміцненню соціальної бази суспільства.
Переходом до політики суцільної колективізації у 1929 р. покладено початок кардинальним змінам у сільському господарстві. При цьому були визначені надзвичайно жорсткі строки. Зокрема, в центрально-чорноземних областях і районах степової України колективізація повинна була завершитись до осені 1931 р., на лівобережній Україні – до весни 1932 р., в інших  районах – до 1933 р. Основною формою об’єднання селян стала сільськогосподарська артіль, яка пізніше увійшла в історію СССР під назвою “колгоспи”. Поряд із ними в цей період також розвивалися і радянські господарства – “радгоспи”, тобто сільськогосподарські підприємства, що належали державі. Проголосивши політику суцільної колективізації, радянська влада почала насильно заганяти селян до колгоспів.
Таким чином, розвиток народного господарства України у 1928-1939 рр. свідчить про те, що саме в ці роки в нашій країні формувалася адміністративно-командна система управління. У період становлення командної системи управління на зміну товарно-грошовим, ринковим відносинам прийшла жорстока система централізації, яка відобразилась в абсолютизації ролі держави в господарському житті, ліквідації свободи і самостійності товаровиробника, зміцненні основ тоталітарного режиму, невід’ємною частиною якого став репресивний апарат.
У 30-ті роки ХХ століття відбулися значні зрушення в економіці України. Модернізація промислового виробництва дала можливість республіці випередити за рівнем розвитку індустрії окремі західноєвропейські країни. Вона посіла 2 місце в Європі (після Німеччини) за виплавкою чавуну, 3 місце – за виробництвом сталі (після Німеччини та Англії), 4 місце у світі – за видобутком вугілля.
Якісні зміни в промисловості сприяли посиленню процесу урбанізації та формуванню національного українського робітничого класу. Якщо до індустріалізації в Україні у містах жив лише кожен п’ятий житель, то перед другою світовою війною - вже кожен третій. Водночас форсована індустріалізація стимулювала появу негативних тенденцій у народному господарстві України: домінуюче становище виробництва засобів виробництва, появу підприємств-монополістів, незавершеного будівництва об’єктів посилення експлуатації трудящих. 
    Величезної шкоди сільському господарству України з трагічними наслідками для населення завдали сталінські надзвичайні методи проведення так званих соціалістичних перетворень на селі. У результаті до кінця 1932 р. в УРСР було колективізовано майже 70% селянських господарств, що володіли 80% посівної площі. Командна система  правління сільським господарством, що утвердилася на початку 30-х років, гальмувала його розвиток і призвела до кризи сільськогосподарського виробництва, наслідки якої український народ відчуває і сьогодні. Колективізація на селі сприяла зубожінню та розоренню селянства – корінної основи української нації.  
    
Тема 9. Україна в роки Другої світової війни (1939-1945 рр.)
(2 год.)

    Версальська система не стала основою післявоєнного мирного урегулювання,
навпаки, вона заклала передумови для відродження агресії і реваншизму. Різке загострення протиріч як всередині індустріальних держав, так і між ними, підштовхувало їх до вирішення існуючих проблем шляхом війни за перерозподіл світу. Напередодні Другої світової війни роз’єднаність українських земель, їх перебування у складі СРСР, Чехословаччини, Польщі та Румунії, стало значним дестабілізуючим фактором у світовій політиці. Нацистська Німеччина прагнула перерозподілу Європи на користь “Третього рейху”. 
     У вересні 1939 р. Радянський Союз приєднав західноукраїнські землі та Південну Бессарабію. Внаслідок нових територіальних надбань площа України збільшилась  до  565 тис. кв. км,  а  населення – на  8,8 млн.  чол.  і  на  середину 1941 р. становило майже 41,7 млн. чол. Соціально-політичні та економічні перетворення на ново приєднаних територіях були по суті процесом радянізації, але сам факт возз’єднання українських земель у рамках однієї держави було важливою подією у багатовіковій боротьбі українського народу за соборність і незалежність.
     Цілий ряд причин обумовив важкі наслідки бойових дій на території України. У червні 1941 р. німецька армія перейшла в наступ проти військ Прибалтійського, Західного та Київського особливих військових округів. За планом “Барбаросса” на Україну вдерлися 57 дивізій і 13 бригад групи армій “Південь”. За короткий час загарбникам вдалося захопити значну територію України, де був встановлений жорсткий окупаційний режим. Фашисти не тільки зберегли, а й значно посилили розчленування українських земель: Закарпаття ще 1939 р. було окуповане Угорщиною, Північна Буковина, Ізмаїльщина та “Трансністрія” (Задністров’я – землі між Південним Бугом та Дністром з центром в Одесі) були підпорядковані Румунії; “дистрикт Галичина” приєднувався до створеного гітлерівцями на польській території “генерального губернаторства”; на окупованій території УРСР створювався рейхскомісаріат “Україна”; Чернігівська, Сумська, Харківська і Ворошиловградська області УРСР та територія Криму перебували під владою воєнних властей. 
     Відповіддю переважаючої більшості народу України на масовий терор окупантів було створення антифашистського партизанського Руху Опору. Його без перебільшень можна оцінювати як “другий фронт” Великої Вітчизняної війни. Складовою цього руху стали дії певної частини Організації українських націоналістів та Української повстанської армії. 
     Під час бойових дій на території України за героїзм і відвагу містам Києву, Одесі, Севастополю та Керчі були присвоєні звання “місто-герой”. З грудня 1942 р. по жовтень 1944 р. тут було проведено 19 наступальних операцій. На кінець листопада 1944 р. вся територія України була звільнена від загарбників. 

ПЛАН

1.	Українське питання у міжнародній політиці напередодні Другої світової війни.                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                  
2.	Початок військових дій, особливості німецького окупаційного режиму. Рух Опору в Україні.
3.	Основні військові операції на території України та її звільнення. Наслідки        
     війни для України.

Основні поняття: агресія, війна, пакт, фашизм, нацизм, радянсько-німецький альянс, суверенітет, компроміс, “совєтізація”, остарбайтери.

     Напередодні Другої світової війни роз’єднаність українських земель виступала дестабілізуючим чинником політичного життя Європи. Це робило “українське питання клубком серйозних суперечностей, а “українську карту – козирем у великій дипломатичній грі. 
     “Українське питання у вузькому розумінні – це питання про місце і роль українського чинника у внутрішньому житті держав, до складу яких входили українські землі, у широкому – це питання про умови і механізм возз’єднання українських земель та створення власної української державності. 
     Напередодні Другої світової війни чітко визначилися три групи країн зацікавлених у вирішенні “українського питання”. Перша група – СРСР, Польща, Румунія, Чехословаччина – країни, до складу яких входили українські землі. Їх основна мета – втримати вже підвладні землі та приєднати нові. Друга група – Англія, Франція і частково США – своїм втручанням у вирішення українського питання або навпаки дипломатичним нейтралітетом задовольняли свої геополітичні інтереси. Третя група – Німеччина, яка боролася за “життєвий простір, претендувала на українські землі та Угорщина, незадоволена умовами Тріанонського мирного договору 1920 р. домагалася повернення Закарпатської України. Драматизм ситуації полягав у тому, що багатомільйонний український народ самостійно не міг вирішити “українського питання”. Все залежало від балансу інтересів різних, насамперед великих, держав і від співвідношення сил, які могли ці інтереси захистити.
     Ініціатором рішучих дій у вирішенні на свою користь “українського питання” напередодні Другої світової війни стала Німеччина.  
     22 червня 1941 року фашистська Німеччина без оголошення війни напала на Радянський Союз. За три тижні боїв було повністю знищено 28 радянських дивізій, 72 дивізії втратили більше половини особистого складу. В процесі завоювання території України фашисти встановили жорсткий так званий “новий порядок”, який передбачав винищення частини населення і нещадну експлуатацію тих, хто ще залишався живим. Першочерговими заходами в цьому напрямі була ліквідація будь-яких ознак української державності, насамперед, територіальної цілісності республіки. Окуповані Німеччиною та її союзниками українські землі були 
розчленовані.  З перших днів окупації фашистське керівництво почало реалізацію заздалегідь розробленої програми з експлуатації матеріальних та людських ресурсів 
України. До Німеччини вивозили устаткування, сировину, метал, продовольство, твори мистецтва і навіть український чорнозем. По відношенню до населення України гитлерівці розгорнули кривавий терор. Життя людей жорстко регламентувалося різними правилами і наказами, порушення яких каралося концтаборами або розстрілом. За підрахунками фахівців на території України фашисти закатували 5 млн 264 тис. мирного населення та військовополонених, 2,4 млн. українців були вивезені на примусові роботи до Німеччини.
     Антифашистський Рух Опору в Україні, який склався за цих обставин, був неоднорідним. У ньому існувало 2 течії: радянський підпільний і партизанський рух, метою якого було відновлення довоєнного статусу УРСР та самостійницький, який боровся як з фашизмом, так і з більшовизмом під гаслом створення незалежної української держави. Вже на кінець 1942 р. в Україні розгорнуто широку мережу радянського партизанського і підпільного руху. Всього в роки війни у партизанських загонах і підпіллі брало участь більше ніж 500 тис. чоловік. Об’єктами дій партизанських загонів і підпільників були шляхи сполучення, військові гарнізони, засоби зв’язку, диверсії і саботаж на виробництві. Для підвищення ефективності дій партизанських загонів у місцях їх концентрації створювалися великі партизанські з’єднання, які здійснювали рейди по фашистським тилам, руйнуючі комунікації, знищуючи ворога. Найбільшу бойову активність виявили партизанські загони та з’єднання на Сумщині  (С.Ковпак, С. Руднєв),  Чернігівщині  (О.Федоров),  Житомирщині  (О.Сабуров).
     Особливе місце в історії Другої світової війни належить Організації українських націоналістів, яка була найвпливовішою політичною силою на західноукраїнських землях. Після невдалої спроби 30 червня 1941 р. проголосити відновлення самостійної Української держави та хвилі репресій ОУН пішла у підпілля. Становлення західноукраїнського партизанського руху почалося в середині 1942 р. Після хвилі масового дезертирства з лав української поліції навесні 1943 р. військові формування значно зросли і спочатку називалися Українська визвольна армія, пізніше - Українська повстанська армія, яку очолив Роман Шухевич. Основним завданням повстанських загонів були протидія вивозу робочої сили і продовольства з українських земель до Німеччини та протистояння окупаційним властям. У роки війни повстанці воювали також проти поляків, через масові вбивства українців Холмщини та Підляшшя, здійснені польською Армією Крайовою 1941 р. 
     Перемога під Сталінградом у лютому 1943 року, розгром німецьких військ у Курській битві в серпні 1943 року, а також самовіддана праця мільйонів людей в тилу під гаслом “Все – для фронту, все – для перемоги” створили необхідні передумови для наступу Червоної армії по всьому фронту. Внаслідок розпочатого контрнаступу  Радянською Армією 18 грудня 1942 р. було визволено перший український населений пункт – село Півнівка Миловського району Ворошиловградської області. Військами чотирьох Українських фронтів протягом 1942-1944 років на території України були проведені такі великі наступальні операції, що дало можливість розгромити угрупування німецьких військ і звільнити всю територію України:
Дата	Назва військової наступальної операції	

29 січня-18 лютого 1943 р.

2 лютого-3 березня 1943 р. 

1-27 липня 1943 р.

серпень-вересень
1943 р.

3-23 серпня 1943 р. 

26 серпня-30 вересня 1943 р.

26 вересня-5 листопада 1943 р.

3-13 листопада 1943 р.

24 грудня 1943 р. – 15 січня 1944 р.

24 січня – 17 лютого 1944 р.

27 січня – 11 лютого 1944 р.

30 січня – 29 лютого 1944 р.

4 березня – 17 квітня 1944 р.

5 березня – 17 квітня та 6 – 18 березня 1944 р.

26 березня – 14 квітня 1944 р.

13 липня – 29 серпня 1944 р.

8 вересня – 28 жовтня 1944 р.

кінець листопада 
1944 р.	
Ворошиловградська операція військ Південно-Західного фронту

Харківська операція військ Воронезького фронту

Ізюм-Барвенківська операція військ Південно-Західного фронту

Донбаська операція

Білгород-Харківська операція військ Воронезького і Степового фронтів

Чернігівсько-Прип’ятська операція військ Центрального фронту

Мелітопольська операція військ Південного фронту

Київська операція військ Першого Українського фронту

Житомирсько-Бердичівська операція військ Першого Українського фронту

Корсунь-Шевченківська операція

Рівненсько-Луцька операція

Нікопольсько-Криворізька операція військ Третього Українського і Четвертого Українського фронтів
Проскурівсько-Чернівецька операція військ Першого Українського фронту

Умансько-Ботошанська і Березнєгувато – Снігурівська операція військ Другого і Третього Українського фронтів 

Одеська операція військ Третього Українського фронту

Львівсько-Сандомирська операція військ Першого Українського фронту

Карпатсько-Ужгородська операція військ Четвертого Українського фронту
28 жовтня 1944 року звільнено останній населений пункт території СРСР у її довоєнних кордонах – ст. Лавочна Дрогобицької області

Звільнена Закарпатська Україна	

     У результаті Карпатсько-Ужгородської операції закінчилося звільнення від фашистської окупації території України  в її довоєнних кордонах. 28 жовтня 1944 року завершилося звільнення Закарпатської України. Остання подія створила умови для возз’єднання українських земель. На кінець листопада 1944 р. територія України була повністю визволена від німецько-фашистських окупантів. 8 травня 1945 р. капітулювала Німеччина, а 2 вересня – Японія. Це означало, що Друга світова війна фактично закінчилася.
    Україна у вході Другої світової війни зазнала більше руйнувань, ніж будь-яка інша європейська країна. Відступаючи з України, фашисти, як і більшовики у 1941 році, вдавалися до тактики “спаленої землі”, знищували за собою все, що б міг використати противник. В результаті промислове виробництво в Україні у 1945 році становило 25% довоєнного рівня.
   Найважливішим питанням, що було вирішено в ході війни, стало включення Західної України до складу СРСР. Об’єднання вперше за багато століть у межах однієї держави більшості українських етнічних територій було визначною подією. 
   Наслідки війни для України виявилися жахливими. Найбільш трагічними і тяжкими були людські втрати. За роки Другої світової війни загинуло 8 млн. (19,1% населення), з них військові втрати становили 2,5 млн, і цивільного населення – 5,5 млн. чол. У цілому, враховуючи депортованих, евакуйованих, емігрантів, демографічні втрати України сягають 14,5 млн. чоловік. 
 
ТАБЛИЦЯ ЛЮДСЬКИХ ВТРАТ УКРАЇНИ
ТА ІНШИХ КРАЇН СВІТУ В РОКИ ДРУГОЇ СВІТОВОЇ ВІЙНИ*

	ЧИСЛО ВТРАТ
(У ТИСЯЧАХ)		
	військові	цивільні	усього	% населення	
Україна
Німеччина
Польща
Японія
Югославія
Франція
Італія
Румунія
Греція
Угорщина
Велика Британія
Чехо-Словаччина
Австрія
США
Голландія
Фінляндія
Бельгія
Канада
Болгарія
Австралія	2500
4500
123
2000
300
250
400
300
100
136
290
46
270
300
12
84
13
42
25
35	5500
2000
4877
350
1400
350
100
200
350
294
60
294
104
--
198
16
75
--
10
--	8000
6500
5000
2350
1700
600
500
500
450
430
350
340
374
300
210
100
88
42
35
35	19,1
9,1
19,6
3,4
10,6
1,5
1,1
3,7
6,2
4,6
0,7
3,0
5,6
0,2
2,4
2,7
1,1
0,4
0,3
0,5	

* - Косик В. Україна і Німеччина у Другій світовій війні. – Львів,1993. – с.627.

     За роки війни в УРСР на руїни було перетворено 714 міст і селищ, майже 28 тис. сіл, знищено понад 40 млн. кв. метрів житла, що становило 50% довоєнного житлового фонду. Масштабними були збитки, нанесені війною народному господарству України. Повністю або частково зруйновані понад 16 тис. промислових підприємств, з ладу виведено 882 шахти, висаджено в повітря всі металургійні та машинобудівні заводи, розграбовано 28 тис. колгоспів, сільське господарство втратило  80 тис.  комбайнів  і  тракторів. Загальні економічні втрати України сягали 

40% її довоєнного національного багатства, в грошовому еквіваленті ці збитки склали 1,2 трлн карбованців.   

Тема 10. Становище України в повоєнний період (1946-1953 рр.)
(2 год.)

    Світова війна, попри її колосальні негативні наслідки, була причиною того, що вперше за багато століть усі українські етнічні території опинилися в межах однієї держави, значно розширилися її межі, а з прийняттям до ООН зріс міжнародний авторитет України. Уперше в своїй історії Україна стала соборною, ввібравши всі етнічні українські землі. Чотири роки небаченої за своїми масштабами світової війни принесли Україні незліченні страждання і жертви, руйнацію економіки та укладу життя. На 1945 рік промислове виробництво в республіці становило лише 25 відсотків від рівня 1940 року. Тому перед радянською владою з особливою гостротою постало завдання відбудови народного господарства, яка розпочалася ще в 1943 році, одразу після вигнання з України нацистських загарбників.
    У березні 1946 року Верховна Рада затвердила п’ятирічний план відбудови і розвитку народного господарства на 1946-1950 роки. Основні завдання четвертої п’ятирічки полягали у відбудові зруйнованих районів держави, відновленні довоєнного рівня промисловості й сільського господарства, і навіть його перевищенні.
План
1.	Повоєнна відбудова та економічний розвиток України. 1945-1950 рр.
2.	Особливості повоєнних суспільних перетворень у західних областях України.
3.	Ідеологічний наступ режиму. Утвердження догматизму і диктату у суспільних науках.
Основні поняття: тоталітаризм, репресії, реабілітація, форсована індустріалізація, колектиізація, “космополітизм”, догматизм. 

Характерною рисою радянського керівництва в процесі відбудови українські вчені В. Литвин, С.Кульчицький, О.Бойко та ін. вважають повернення до довоєнної моделі розвитку народного господарства. В основі цієї моделі було проведення індустріалізації, що спиралася на пріоритетний розвиток базових галузей важкої промисловості (паливно-енергетичній, металургійній та машино-будівній) і здійснювалася за рахунок нещадної експлуатації сільського господарства. За 1946-1950 рр. промислове виробництво вже на 15 відсотків перевищувало довоєнний рівень. Цьому сприяв і командний метод керування єдиним загальносоюзним господарським комплексом, що за тих часів виправдав себе і приніс швидкі результати.
Слід відмітити, що українська індустрія, як і вся радянська промисловість, дедалі більше відчувала брак новітніх технологій і за технічною оснащеністю відставала від країн з ринковою економікою. 
Високий технічний рівень зберігали тільки галузі військово-промислового комплексу, на які виділялися значні кошти. Високі кількісні показники в народному господарстві досягалися за рахунок низької заробітної плати робітників, службовців та майже дармової праці селян, підсобні господарства яких обкладалися високими податками та натульними поставками.

Труднощі відбудови
народного господарства України
1.	Значні руйнації економіки а також загальне скорочення трудових ресурсів за роки війни. Протягом 1941-1945 рр. по території України двічі прокотилася смертоносна хвиля війни. Гітлерівці винищили майже 3,9 млн. мирних жителів, понад 2,5 млн. чоловік силоміць вивезли до Німеччини. в роки війни загинув  кожний шостий мешканець України. Притулок утратили иайже 10 млн. чоловік. На руїни були перетворені  714 міст і селищ міського типу та понад 
     28 тис. сіл України, 15 тис. промислових підприємств. Припинили     існування майже 30 тис. колгоспів, радгоспів, МТС. Після визволення у республіці залишилось лише 19 відсотків довоєнної кількості промислових підприємств.  
2.	Загальна сума втрат, яких зазнали населення і народне господарство України, становила майже 1,2 трлн. крб. На відновлювальні роботи держава виділила 18 млрд крб., тобто 7 відсотків коштів від суми прямих збитків, завданих Україні війною та окупацією.
3.	Масова   реевакуація  майна  підприємств,   вивезених  у  тил  в 
     1941-1942 рр., була визвана недоцільною. Отже відбудовуючі роботи    доводилося вести, в основному, за рахунок власних ресурсів.	

відбудова народного
господарства в Україні
- матеріальні збитки, нанесені Україні війною, були значно більшими, ніж на Заході. Так, в Україні промислове виробництво у 1945 році становило 26 відсотків довоєнного рівня.
- здійснення відбудови народного господарства власними силами.
- голод 1946-1947 р.р. ускладнював процес відбудови у повоєнні роки (скорочення трудових ресурсів, додаткові капіталовкладення у сільське господарство, голод негативно вплинув на моральний стан суспільства).
- відмінні моделі відбудовчого процесу (відродження важкої промисловості, накопичення фінансів та матеріальних ресурсів за рахунок сільського господарства легкої промисловості та соціальної сфери).
- процес відбудови здійснювався централізовано в умовах командної системи управління.	відбудовчі процеси
у країнах Західної Європи
- масштаби збитків були значно меншими. У 1945 році промислове виробництво в Італії становило 26 відсотків довоєнного рівня; у Франції – 38 відсотків; Англії у 1946 року – 80 відсотків показників 1937 році. 
- зовнішня допомога у здійсненні відбудовчих процесів. Американська програма фінансової допомоги – “план Маршалла”
- відбудовчий процес (стабілізація національної валюти, відбудова інфраструктури, розвиток сільського господарства, легкої промисловості, реконструкція важкої промисловості)
- зростання ролі в економіці монополістичних  об’єднань.	

Зміни у суспільному розвитку західних областей України у повоєнні роки

1.	Значно вищі, ніж на сході УРСР, темпи промислового розвитку. Цьому сприяла чимала допомога з боку держави матеріальними та людськими ресурсами регіону;
2.	Суттєві якісні зміни у традиційних галузях господарства, поява нових галузей промисловості;
3.	Відкриття у західноукраїнських землях значних родовищ корисних копалин;
4.	Форсована колективізація сільського господарства;
5.	Формальне представництво у місцевих органах влади місцевого населення;
6.	Репресії проти населення Західної України та УПА, депортація. 
7.	Ліквідація Української греко-католицької церкви після смерті у листопаді 1944 року  митрополита А.Шептицького.
8.	Швидкий розвиток системи освіти в регіоні.	

За 1946-1950 р.р. ціною величезного напруження сил народу було в основному відбудовано народне господарство України. Обсяг валової продукції промисловості республіки протягом 1946-1950 р.р. збільшився у 4,4 рази і перевищив рівень 1940 року на 15 відсотків. До кінця першої повоєнної п’ятирічки було відбудовано Дніпрогес, заводи “Азовсталь”, “Запоріжсталь”, шахти Донбасу, машинобудівельні заводи Києва, Харкова, Одеси, інших міст. За окремими показниками Україна випереджала розвинуті європейські країни. Але далеко не всі проблеми відбудовчого періоду були розв’язані. Значно відставали сільське господарство, легка, харчова промисловість, що спричинило низький рівень життя населення, який поглибився результатами грошової реформи 1947 р. і девальвацією. Низьким був рівень впровадження досягнень науково-технічної революції у виробництво. Наша країна опинилась перед необхідністю глибоких соціально-економічних змін.

Тема 11. Соціально-економічний розвиток України в умовах “відлиги” та в період загострення кризи 
радянської системи (1954-1985 рр.)
(2 год.)

    Назву історичному періоду, що розпочався зі смертю Сталіна, дала повість І.Еренбурга “Відлига”, яка була опублікована у 1954 році. Це влучна назва цілком точно характеризувала зміст перемін-потепління серед зими. Адже відразу після смерті Сталіна 5 березня 1953 року країна відчула полегшення. Ця дата стала своєрідною точкою відліку розгортання в державі складних, суперечливих і неоднозначних спроб трансформації тоталітарних структур, припинення репресій, послаблення ідеологічного контролю, критика культу особи стали першими ознаками процесу лібералізації.
Політична відлига спричинила нову хвилю “українізації”. Багато надій породив ХХ з’їзд, на якому крім багатьох інших питань, були висвітлені проблеми національної політики держави. У цей період відроджувався інтерес до національної культури, власної історії. Природно виникло таке явище суспільно-культурного життя, як шістдесятництво – рух творчої молоді, що стала ядром духовної опозиції режиму в Україні.
В Україні, як і у всьому Радянському Союзі, почалися економічні реформи, хоча вони носили незавершений характер. З середини 60-х років економіка України, незважаючи на значний потенціал, втрачає динаміку свого розитку. Вона продовжувала розвиватися суто екстенсивними методами. Виник і почав розвиватися дисидентський рух. Критичне становище, в якому опинився СРСР у середині 80-х років, диктувало необхідність радикальних перетворень, метою яких проголошувалася перебудова. Аварія на ЧАЕС стала поштовхом до пробудження українського суспільства. 
План
1.Соціально-економічний розвиток України в умовах “відлиги”. Економічні реформи 50-х-першій половині-60-х років.
2.Україна в період загострення кризи радянської системи (1954-1985 рр.)
3.Дисидентський рух: концепція, напрями, представники.   

Основні поняття: “відлига”, шістдесятники, дисиденти, “холодна війна”, реабілітація, тоталітаризм, застій, інтенсивний розвиток. 

Суть кардинальних змін, що почались після смерті Сталіна, полягала у лібералізації радянського суспільства. Лібералізація знаходила свій вияв у припиненні компанії проти націоналізму, повному уповільненні процесу русифікації; реабілітації жертв сталінських репресій; зростання українського фактора в державному житті; розширенні прав республіки в економічній сфері. Розвиток та поглиблення цього процесу були основою десталінізації, яка стала особливо активною і радикальною після ХХ з’їзду КПРС (лютий 1956 р.)
Розширення повноважень України у складі СРСР (50-60-ті рр.)
- Відхід радянського керівництва від терористичних методів державного управління відобразився на відносинах центру з союзними республіками. Адже критика Сталіна включала в себе також критику його національної політики, що визначало деякі зміни в цій політиці, положення республік поступово змінювалося. Частина повноважень центру перейшла до союзних республік. В Україні перерозподіл повноважень проявився у зміцненні позицій української еліти, а не в розширенні національних прав українського народу;
- Децентралізація економіки. У 1957 році ліквідовані галузеві міністерства (як республіканські, так і союзні) і замість них створені територіальні органи управління – ради народного господарства (раднаргоспи). Відповідне рішення по Україні прийняла сесія Верховної Ради УРСР у червні 1957 року. Було створено 11 економічних адміністративних районів.
- Функції планування та контролю над економікою республіки рішенням ЦК КПУ були передані Держплану УРСР.
- Всі підприємства в регіонах керувалися раднаргоспами, які знаходилися у підпорядкуванні Ради Міністрів УРСР.
- Розширені права республіки у формуванні свого бюджету, у питаннях матеріально-технічного постачання, збуту продукції.

Слід відмітити, що всі ці зміни мало вплинули на положення населення України а також не змінили унітарного характеру СРСР. 
У 50-60 рр. господарська система СРСР, до складу якої входила економіка України, розвивалася у складних  умовах. На темпи і результати її розвитку суттєво впливали такі основні фактори, як ідеологічна і воєнна конфронтація з країнами Західної Європи і США, що обернулась гонкою озброєнь та багатомільярдними витратами бюджету. В цьому ж напрямку діяли широка матеріальна і фінансова допомога країнам соціалістичної співдружності та утримання радянських армій на територіях країн Варшавського договору. Значні фінансові та матеріальні ресурси відволікала також економічна допомога режимам дружніх несоціалістичних країн.
Крім того, для республіканської армії постачалось озброєння. Негативні зовнішні фактори не тільки утруднювали розвиток господарської системи, а й консервували цілий ряд застарілих та негативних тенденцій внутрішньоекономічного характеру. Питома вага предметів широкого народного вжитку в структурі промислового виробництва, яка ще в 1928 р. складала 60 відсотків, знизилась до 21 відсотка. Дефіцит товарів став постійним явищем. Перевага надавалась галузям важкої індустрії. Розвиток економіки, як і в попередні періоди, здійснювався шляхом кількісного росту. При цьому рівень господарського використання новобудов залишився низьким. Відставало сільське господарство. В 1950 році довоєнний рівень виробництва зерна, поголів’я худоби і свиней не був досягнутий. Оплата праці була мізерною. Основою виживання виробника стали присадибні ділянки. Майже 40 відсотків робіт у сільському господарстві та промисловості виконувались вручну, жінки складали 52 відсотки всього зайнятого в господарстві населення країни.
Своєрідна криза мала місце і в системі духовних виробничих сил. Певні успіхи були досягнуті в області освіти населення і особливо значні в галузі розвитку науки. Це був період творців ядерної зброї і космічної техніки академіків І.Курчатова і С.Корольова, винахідників лазера А.Прохорова і Н.Басова, конструкторів нових типів авіалайнерів та авіаційних двигунів О.Туполєва, О.Антонова, А.Люльки. Почала розвиватися кібернетика, піонером якої в Україні був В.Глушко. 

Економічні реформи в кінці 50-х в першій половині 60-х років

1.	Впровадження досягнень НТР у виробництво, інтенсифікація виробничих процесів, механізація і автоматизація трудомістких робіт. Розв’язуючи проблему  прискорення науково-технічного прогресу Хрущов прийняв ряд принципових рішень, що визначили характер розвитку економіки на весь подальший період існування радянської влади.
- було скорочено фонд нагромадження, щоб забезпечити фінансовими ресурсами соціальну політику;
- значне скорочення чисельного складу армії, що дозволило спрямувати більше  ресурсів на ракетноядерну зброю і пов’язану з нею космічну програму;
- було вирішено закуповувати новітню техніку за кордоном при створенні нових галузей промисловості.
2.	Реформи у галузі промисловості: 
- децентралізація управління промисловістю;
- організація раднаргоспів
- прискорення процесу технічної реконструкції підприємств, особливо паливно-енергетичної бази промисловості, яка включала 600 підприємств.
3.	Реформи у сільському господарстві:
- підвищення у 2-5 років закупівельних цін на сільськогосподарську       продукцію;
- зменшення обсягів обов’язкових поставок державі продукції сільського господарства;
  - зниження податків;
  - прийняття програми освоєння цілинних та перелогових земель (з України у Казахстан та Західну Сибір виїхало майже 100 тис. молодих людей, чимало з яких там і залишилися).
- збільшення посівів технічних культур з метою зміцнення кормової бази тваринництва (кукурудзи, горох та ін.), кукурудзу почали сіяти на пшеничних полях, внаслідок цього у крамницях пшеничний хліб був замінений на кукурудзяний. У 1962 році СРСР вперше змушений був закупити зерно за кордоном.
- скорочення вдвічі, починаючи з 1955 р. присадибних ділянок колгоспників. 

Соціальна політика.
У 50-ті-середина 60-х років відбулися суттєві зміни у рівні життя населення, що стало результатом проведення  активної соціальної політики в державі. У березні 1956 р. радянський уряд скоротив на дві години тривалість робочого дня у передвихідні та передсвяткові дні. Було збільшено тривалість відпусток, пов’язаних з вагітністю і пологами (з 77 до 112 календарних днів). Було скасовано закон 1940 р., що прив’язував робітників до підприємства, на яких вони працювали. Тепер працюючі мали право змінювати місце роботи, за 2 тижні попередивши адміністрацію про свій намір. Для селян, однак, зберігалося попереднє становище: не маючи паспортів, вони не могли залишити свій колгосп або радгосп. У травні було встановлено 6-годинний робочий день для підлітків від 16 до 18 років. Скасовувалася плата за навчання у старших класах середніх шкіл  та вищих навчальних закладах.
У липні 1956 р. було прийнято закон про державні пенсії, за яким значно збільшено розміри пенсій. Пенсійний вік знижувався до 60 років для чоловіків і 55 років для жінок.
Державна система соціального забезпечення колгоспників почала діяти тільки з липня 1964 р. і була менш радикальною. Право на пенсію при стажі не менше 25 років одержали колгоспники: чоловіки – від 65 років, жінки – від 60 років.
З вересня 1959 р. підприємства, установи і організації УРСР почали перехід на 5-денний робочий тиждень з двома вихідними днями при восьмигодинному робочому дні. З 1965 р. розпочався поступовий перехід з восьмигодинного на  семигодинний робочий день.  
У березні 1956 р. була прийнята партійно-урядова постанова про щомісячне авансування колгоспників і додаткову оплату праці в колгоспах.
У липні 1957 р. ЦК КПРС і Рада міністрів СРСР прийняла постанову “Про розвиток житлового будівництва в СРСР”, де ставилося завдання забезпечити кожній сім’ї окрему квартиру.
 Слід відмітити, що незважаючи на економічні та соціальні реформи того часу кардинальних зрушень не було. І причиною цього був неринковий господарський механізм. Як і раніше підприємства не могли працювати самостійно, тому що ринку засобів виробництва не існувало.

Відмінності командної економіки від ринкової
Командна економіка	Ринкова економіка	
Базовими принципами командної економіки є:
- централізм, що реалізується через процес планування;
- пріоритет “політичного”;
- командна система управління;
- зрівнялівка.	Базовими принципами ринкової економіки є:
- інтенсивний економічний розвиток;
- економічні свободи, що базуються на приватній власності, і вільній підприємницькій діяльності;
- конкуренція;
- вільне ціноутворення.	

Дисидентський рух в Україні 1965-1985 рр.
В умовах наростання застійних явищ у суспільстві (перша половина 60-х- 80-ті рр.), які проявлялися в політичній, економічній та ідеологічній сферах, як реакція на всі ці кризові явища виникає дисидентський рух, у центрі уваги якого постають три основні проблеми: права людини, свобода совісті та національний суверенітет. Опозиційний рух в УРСР та взагалі в СРСР, у 1965-1985 р. прийнято називати дисидентським. У перекладі з латини диседент означає “незгодний”. У радянських енциклопедіях термін “дисидент” розглядався як історичний, його пов’язували з епохою релігійних війн у Західній Європі. Вважалося, що в СРСР незгодних бути не може. Для цього керівники державної партії зробили все можливе й неможливе.
Проте в СРСР усе-таки виник і почав розвиватися дисидентський рух як рух незгодних, рух інакомислячих. Масовим він не став, але саме з ним пов’язані основні напрямки перетворення тоталітарного суспільства на демократичне.
Проявами дисидентського руху стали протест проти антинародних дій партійно-державного режиму, недотримання ним конституційних положень та очевидних порушень соціальної справедливості. Його представники в Україні спочатку виступили проти недоліків існуючої системи, ігнорування марксистсько-ленінських ідей, порушення законів, прав людини, свободи слова, совісті (віросповідання), друку, за вільний розвиток української мови і культури, за правду історії українського народу.
Ідеологія дисидентства, зароджена як сумнів у доцільності окремих ланок існуючої системи, поступово викристалізувалась у тверде переконання необхідності докорінних змін у суспільстві.
В українському дисидентському русі можна виділити чотири основні напрями:
1.	Самостійницький напрям. Найрадикальнішим, а тому й найбільш переслідуваним був самостійницький напрям. Його прихильники виступили за державну незалежність України, яку планували здобути мирними засобами, хоча окремі з них не відкидали можливості збройного виступу.
2.	Національно-культурницький напрям. Національно-культурницький напрям представлений насамперед такими шістдесятниками як літературні критики І. Дзюба та І. Світличний, літературознавець  М.Коцюбинська, мовознавець З.Франко та інші, базувався на необхідності духовного культурного відродження українського народу, передусім його національної самобутності, історії, традицій, мови. Поборники національно-культурних прав протестували проти цілеспрямованої русифікаторської політики, нищення пам’яток історії та культури, незаконних арештів, утисків національної інтелігенції тощо.
3.	Релігійне дисидентство. Релігійне дисидентство мало на меті боротьбу за фактичне, а не декларативне визнання свободи совісті. 
4.	Правозахисний напрям.  Правозахисний напрям дисидентства виступав на захист невід’ємних прав людини, за дотримання конституції і законів, примат особи перед державою.
Характерна риса усіх трьох напрямів дисидентства – відстоювання національних інтересів українського народу, тобто органічне включення у сферу своєї діяльності національного фактора. Специфіка дисидентського руху полягає у тому, що він, будучи реальною опозиційною силою, фактично не мав ні власних організаційних структур (партій, об’єднань), ні цілісної загальної програми. Ідеологічний спектр дисидентського руху в Україні був надзвичайно широким: від марксистської платформи (П.Григоренко) до націонал-комуністичної (І.Дзюба), а від неї аж до платформи, близької інтегральному націоналізму Д.Донцова та ідеології ОУН (В.Мороз).
У період перебудови і здобуття незалежності значною мірою були легалізовані та використані традиційні дисидентські лозунги: гласність демократизація суспільного життя, правова держава, відкрите суспільство та інші.

Тема 12. Відродження незалежності України. Суспільно-політичний розвиток України в умовах незалежності
(6 год.)

24 серпня 1991 р. позачергова сесія Верховної Ради України прийняла “Акт проголошення незалежності України”. Вона проголосила створення самостійної української держави під назвою “Україна”. З моменту проголошення незалежності на території країни ставали чинними тільки її закони. Цим документом Верховної Ради було призначено новий політико-правовий статус України. Акт проголошення незалежності України базувався на праві націй на самовизначення, передбаченого Статутом ООН та іншими міжнародно-правовими документами. Продовжуючи тисячолітню традицію державотворення України, зазначено в Акті, Верховна Рада урочисто проголошує незалежність України та створення самостійної української держави – України. Територія України оголошувалася недоторканою й неподільною.
Проголосивши Україну незалежною державою (день 24 серпня відзначається в Україні як національне свято – День незалежності України). Верховна Рада також прийняла рішення про проведення 1 грудня 1991 р. Всеукраїнського референдуму на підтвердження Акта незалежності. Народ України, схваливши Акт, висловився за незалежність України.
Проголошення незалежності України поклало початок перехідному періоду, суть якого у спробі переходу на якісно вищий рівень суспільного розвитку.  У політичній сфері – від тоталітаризму до демократії; в економічній – від командної до ринкової економіки; у соціальній – від людини-гвинтика до активного творця власної долі; в гуманітарній – від класових до загальнолюдських цінностей: у міжнародній – від об’єкта до суб’єкта геополітики. В цілому, мав бути здійснений перехід від становища “уламка імперії” до власної державності, від формальної незалежності – до реального суверенітету.
План
1.	“Акт проголошення незалежності України” та його значення для українського народу.
2.	Суспільно-політичний розвиток України в умовах незалежності. Президенти незалежної України: Л.Кравчук, Л. Кучма, В. Ющенко.
3.	Економічне становище України та основні напрямки економічної політики в період переходу до ринкових відносин.
4.	Національна політика української держави та її вплив на державотворчі процеси в Україні.
5.	Україна у новому геополітичному просторі. 
Основні поняття: ринкова економіка, корупція, державний суверенітет,
реформи, опозиція, інфляція, багатопартійність.
Початок національного відродження
1.	Демократизація українського суспільства в кінці 80-х років, політика гласності.
2.	Закон “Про мови в Українській РСР” (жовтень 1989 р.), згідно з яким проголошувався державний статус української мови.
3.	Становлення багатопартійності в Україні. Народний рух України за перебудову.
4.	Декларація про державний суверенітет України, прийнята 16 липня 1990 р. 	

На початку 90-х років Україна володіла достатнім для стабільного соціального та економічного розвитку природно-ресурсним потенціалом, хоча стартові умови розвитку української економіки відрізнялися значними протиріччями.
Земельні ресурси України. За розмірами території (603,7 тис.кв. км.)Україна займає друге місце в Європі після Росії і 40 місце у світі. На її частку припадає 5,7 відсотків площі Європи, 0,44 відсотки загальної площі світової поверхні суші. Майже вся територія республіки придатна для промислового освоєння та розвитку. 
Частка сільськогосподарських угідь у загальній структурі земель складає 70 відсотків, орних земель – понад 56 відсотків, що є одним із найвищих показників у Європі та світі. Порівняно високою є і забезпеченість ріллею у розрахунку на одного жителя. В Україні цей показник складає 0,78 га, у середньому по Європі – 0,26, у світі – 0,29 га. Разом із тим, розораність у лісостеповій та степовій зонах суттєво перевищує оптимальні розміри, фактично сягаючи 70 відсотків. Зворотним боком такого стану справ є ерозійні процеси (37 відсотків ріллі сьогодні складають ерозійні землі). Щорічно з кожного гектара змивається від 5 до 25 куб. м. найродючішого верхнього шару, що зумовлює зменшення врожайності на 30-70 відсотків.
Мінеральні ресурси України. Налічуючи на своїй території понад 7 тис. родовищ корисних копалин, Україна належить до держав з середнім рівнем мінерально-сировинного потенціалу. Це пояснюється його незбалансованістю. З одного боку, на території республіки сконцентровані до 20 відсотків  світових ресурсів марганцевих руд (у тому числі майже 50 відсотків багатих руд) і понад 5 відсотків запасів залізних руд; запаси графіту, ртуті, брому, самородної сірки у декілька разів перевищують реальні потреби, але, з іншого боку – абсолютно недостатня забезпеченість паливно-енергетичними ресурсами, в першу чергу нафтою та природним газом, рудами кольорових металів, фосфоритами, калійними солями.          
Водні ресурси України. Вода є одним із найважливіших факторів господарського розвитку. особливу цінність мають сьогодні запаси прісних вод, дефіцит яких в Україні досить помітний. Рівень забезпеченості прісною водою на одного жителя складає лише 1 тис. куб. м. За цим показником республіка займає одне з останніх місць у Європі. 
Лісові ресурси в Україні. Лісистість території досягає лише 14,3 відсотків, що не тільки менше оптимального показника (19 відсотків), а й значно поступається аналогічним показникам ряду країн (Угорщина) – 18 відсотків, Франція – 27 відсотків, Румунія – 28,1 відсотків, Польща – 28,7 відсотків, Німеччина – 29 відсотків, США – 32,7 відсотків, Болгарія – 34,4 відсотків). У результаті потреби у деревині за рахунок власних ресурсів Україна задовольняє лише на 20 - 25 відсотків.
Частка України у показниках колишнього
Союзу РСР у 1990 р., відсотки*
Республіка	Населення	ВНП	Продукція	Національне багатст-во	
			промисловість	Сільського господар-ства		
1	2	3	4	5	6	
Україна	18,5	16,5	16,0	22,5	16,8	

* - Економічна історія України. – Харків, 2005. – с.417-440.  
  
     Україна, яка становила 2,7 відсотків території СРСР, у 1990 р. виробляла 16 відсотків усієї промислової, 22,5 відсотків сільськогосподарської продукції країни. Проте переважання бюрократичних методів, надмірна централізація в управлінні економікою не давали можливості ефективно використати могутній промисловий і науково-технічний потенціал республіки.
Розбудова української держави
Проголошення незалежності України гостро поставило питання про розбудову держави, її суспільно-політичний розвиток. Одним з найперших державотворчих кроків було запровадження атрибутів державності:
- встановлення державного кордону 4 листопада 1991 р. Верховна Рада прийняла Закон “Про державний кордон України”.
- визначення громадянства 8 жовтня 1991 р. Верховна Рада України прийняла Закон “Про громадянство України”;
- затвердження національної символіки (28 січня 1992 р. – постанова Верховної Ради про затвердження Державного Прапора України; 15 січня  1992 р. – Президія Верховної Ради України ухвалила указ “Про Державний Гімн України”; Постановою Верховної Ради від 19 лютого 1992 р. малим Гербом України затверджено тризуб);
- запровадження власної грошової одиниці (гривні);
- “Декларація прав національностей України” (1 листопада 1991 р.);
- створення власних Збройних сил та служби безпеки України;
- формування трьох основних гілок влади (законодавчої виконавчої та судової) – основний напрям державотворчого процесу. Виникає інститут президентства, на постійній основі починає працювати парламент, формуються три гілки влади, в тому числі запроваджуються нові посади представника Президента на місцях.
     Важливою подією у формуванні нової політичної системи стали ліквідація монополії на владу комуністичної партії і перехід до багатопартійності. Кількість політичних партій зростала дуже швидко і за 2-3 роки їх стало вже понад сто. Втім на цьому початковому етапі своєї діяльності необхідної популярності та авторитету серед населення вони ще не мали.
    Особливість трансформаційного періоду в Україні полягала в тому, що, незважаючи на всі впроваджені заходи, в суспільстві з кожним днем поглиблювалась суспільно-економічна і політична криза. Почалися масові виступи протесту проти політики уряду. Керівництво держави змушено було піти назустріч вимогам населення, насамперед страйкуючих шахтарів: у 1994 р. було прийнято рішення про проведення дострокових виборів президента і депутатів Верховної Ради. За їх результатами лише чотири партії одержали можливість утворити парламентські фракції: комуністи, Народний рух, соціалісти.
    У тому ж році на виборах Президента України у другому турі перемогу здобув Л.Кучма.
    На жаль, у суспільстві не було політичної єдності та злагоди між законодавчою та виконавчою гілками влади, тривало протистояння між різними політичними силами, бракувало чіткої національної ідеї, представникам владної еліти не вистачало справжнього патріотизму. Все це стримувало процес розвитку українського суспільства, гальмувало проведення необхідних реформ, вироблення і прийняття назрілих рішень, у тому числі і основного закону. Тільки після багаторічної дискусії Верховна Рада, нарешті, 28 червня 1996 р. ухвалила нову Конституцію України. Тим самим було зроблено важливий крок вперед на шляху державотворення і формування більш ефективного механізму влади.
Проблеми створення ринкової економіки

Перші роки незалежності виявились особливо складними. Це був час демократизації суспільного життя, розбудови державних структур, закладення першооснов національного законодавства, створення власної економічної системи, відродження національної культури. У цей період було розпочато перехід до ринкових відносин через розгортання процесів роздержавлення, приватизації, підприємництва, демонополізації.
У жовтні 1991 р. Верховна Рада України розглянула “Основні напрями економічної політики в умовах незалежності”, в яких передбачалась структурна перебудова господарства України. Велике значення надавалось конверсії оборонної промисловості, яка в минулому посідала чільне місце в народногосподарському комплексі України. Передбачалося закриття нерентабельних підприємств, а машинобудування переорієнтувати на задоволення  потреб агропромислового сектора, легкої та харчової промисловості. В документі важливе місце відводилося регіональній господарській політиці. Вперше в історії України передбачалось здійснення урядом контролю за формуванням економічної структури, прийняття рішень щодо реконструкції та переоснащення діючих підприємств усіх галузей промисловості.
У березні 1992 р. Верховна Рада України розглянула “Основи національної економічної політики України”. В документі зазначалося, що Україна повністю виходить із рубльового простору, хоча залишається в СНД. Так було покладено початок виходу із господарського механізму колишнього Радянського Союзу й розбудови власної економічної системи.
Основними  завданнями економічної політики України стала інтеграція в європейську й світову економіку, перехід від командно-адміністративної до ринкової економіки. У зв’язку з цим в Україні було прийнято Закон “Про приватизацію майна державних підприємств”, згідно з яким було створено  300 асоціацій, 75 концернів, корпорацій і консорціумів, 18 акціонерних товариств, було зареєстровано понад 30 тис. малих підприємств, 28 тис. кооперативів із загальною кількістю працюючих 670 тис. чол.
Україна, як і країни колишнього Радянського Союзу,  розпочала економічні реформи в специфічних  і гірших умовах, ніж інші країни Центральної Європи. До них, зокрема, відноситься:
- тотальне одержавлення економіки. Свого часу загальносоюзні міністерства і відомства розпоряджались 95 відсотками усієї власності, розташованої в Україні. Панування монополізму призвели до відсутності самостійного історичного розвитку національних господарств і власного досвіду використання національної валюти;
- нераціональне територіальне розміщення промислових підприємств без урахування втрат на транспорт і енергію. В результаті рівень економічного розвитку центру і заходу України був майже удвічі нижчим, ніж Подніпров’я і Донбасу;
- значною проблемою для незалежної держави стала успадкована структура республіканської економіки,яка базувалась на принципі незавершеності.         Достатньо сказати, що майже 80 відсотків усього виробництва в Україні не мало закінченого технологічного циклу, а значить, залежало від імпорту комплектуючих виробів і сировини. Саме тому ще у листопаді 1991 р. українські підприємства мали постійні господарські зв’язки з 33 тис. підприємств інших республік. У цей час тільки зв’язки з Росією забезпечували 67,3 відсотків виробництва кінцевого продукту промисловості України;
- характерною рисою української економіки була значна її мілітаризація. На воєнні цілі витрачалося майже 35 відсотків бюджету. Вагома частка цих коштів вкладалась у промисловість України. У результаті в республіці після розпаду СРСР залишилось майже 30 відсотків союзного воєнно-промислового комплексу (ВПК), приблизно 80 відсотків підприємств машинобудівельних галузей у попередній період були втягнуті у виробництво зброї. Зосередження в Україні чималої ВПК Радянського Союзу мало суперечливі наслідки. З одного боку, це змінювало економічний потенціал республіки якісним обладнанням, новітніми технологіями, кваліфікованими кадрами, з іншого – суттєво ускладнювало вирішення проблеми конверсії;
- майже повна відсутність приватного сектора, ринкових традицій, недостатній досвід у питаннях управління підприємствами, фінансами і збутом порівняно з країнами Центральної Європи.
Після проголошення незалежності основними завданнями економічного розвитку України стали: структурна перебудова економіки, роздержавлення й перехід до ринкових відносин. Відмова від однобічної орієнтації на розвиток важкої індустрії за рахунок інших галузей народного господарства, переорієнтація виробництва на потреби людини, а також здійснення заходів із метою подолання витратного характеру виробництва шляхом запровадження, підвищення конкурентоспроможності  виробів, розширення експорту. 
   Тому основними напрямками економічної політики України стали:
- роздержавлення в промисловості, перехід до ринкових відносин;
- приватизація (при збереженні стратегічних галузей у власності держави). Це створює умови для розвитку конкурентоспроможного виробництва, змагання підприємств різних форм власності;
- структурна перебудова, в ході якої забезпечується гармонічний розвиток усіх галузей. Адже радянська у т.ч. українська, орієнтувалася не на потреби людини, а на випуск продукції, прямо або посередньо пов’язаної  з військово-промисловим комплексом;
- земельна реформа, в результаті якої село отримує виробника-власника, а не найманого працівника на чужій землі.
Створення умов переходу до ринку відбувалося з великими труднощами, своєчасно не було підготовлено виваженої програми структурної перебудови економіки, виробництво продовжувало розвиватися екстенсивно, мало затратний характер. Економіка держави не була зорієнтована на внутрішні потреби. Пошуки з кризи владні структури вели без чіткої програми, а пропоновані програми передбачали тільки половинчасті заходи, що часто не були матеріально підкріплені.
При переході  до ринкових відносин та таких умов Україні необхідно було розв’язати цілу низку проблем і, перш за все, створити інститути ринкової економіки. Крім того, реформи слід було починати з лібералізації цін і макроекономічної стабілізації. Жорстка грошова політика повинна була лише забезпечувати зниження темпів інфляції. 
На початку реформ була лібералізована торгівля, відмінена монополія на зовнішню торгівлю, що відкривала можливості для контрактів із країнами світової співдружності. Почався процес роздержавлення та приватизації промислових підприємств, що давало можливість створити приватний сектор в економіці. Для успішного проведення реформ важливою умовою стала фінансова підтримка міжнародних фінансових організацій (особливо Міжнародного валютного фонду та Світового банку).
Однак, проблеми,  успадковані від колишнього СРСР, труднощі перехідного періоду, помилки та прорахунки лідерів та їх нерішучість не дали змогу Україні здійснити на цьому етапі запланованого прориву від формальної незалежності до реального суверенітету. Прогресуючий спад виробництва, розвал фінансової системи, деградація соціальної сфери, зубожіння населення, катастрофічне зростання злочинності, наростання політичної напруги переконливо свідчили про глибоку системну кризу. 
Маючи значний економічний та інтелектуальний потенціал, Україна за рівнем розвитку свого господарства посідала лише 91-е місце серед держав світу. Повільний і непослідовний реформаторський курс призвів до найнижчих за всю повоєнну історію показників господарської діяльності.
Лише зі створенням у грудні 1999 р. нового складу реформаторського уряду В. Ющенка намітилися зміни щодо поліпшення ситуації. Було здійснено реструктуризацію зовнішніх боргів, заборонено бартер і взаємозаліки, розроблено і схвалено бездефіцитний бюджет. Уряд вперше розпочав реальну боротьбу проти тіньової економіки.
Сучасна національна політика української держави  та її вплив на державотворчі процеси України

За даними Всеукраїнського перепису населення 2001 р. на території України проживають громадяни більше ніж 100 національностей, які разом з українцями складають  народ  України.  Загальна  чисельність  населення  України  складає 
48,4 млн. чол.

НАЦІОНАЛЬНИЙ СКЛАД НАСЕЛЕННЯ УКРАЇНИ
більш як 100 національностей
Загальна чисельність населення – 48,4 млн. чол.
-	українці – 37,5 млн. чол. – 77,8%
формування – ХІІ-ХVІІІ ст.
-	росіяни – 8,3 млн. чол.
-	євреї – 100 тис. чол.
-	білоруси – 280 тис. чол.
-	молдавани – 260 тис. чол.
-	болгари – 200 тис. чол.
-	поляки – 140 тис.чол.
-	угорці – 160 тис. чол.
-	греки – 99 тис. чол.
-	грузини, вірмени, румуни та інші народи - решта

За даними Всеукраїнського перепису населення 2001 року в Одеській області нараховується 2 млн. 469 тис. чоловік. Із них українців на території Одещини 1млн. 400 тис. чол., що складає 62 відсотки від загального населення області. Росіян на території Одещини проживає 508 тис. чол. (20 відсотків населення), крім того, в області мешкає 150 тис. болгар, 123 тис. молдаван, 13,5 тис. євреїв, 14 тис. гагаузів, понад 7 тис. вірмен. 46 відсотків населення вважають  рідною  мовою  українську,  41  відсоток  –  російську.  В  самій Одесі кількість населення складає 1,029 млн. чол.     
Національна політика в Україні включає в себе політику української держави щодо:
а) українців (української етнічної спільноти), які формують основу українського етнополітичного організму;
б) етнічних меншин, які є складовою українського етнополітичного організму, але в суто етнічному плані являють собою його окремі структурні елементи;
в) представників українського етносу, що мешкають за кордоном, за межами українського етнополітичного простору і не є його складовою частиною, хоча різною мірою зв’язані з ядром українського етносу;
г) міграцій, обсяги і форми яких постійно змінюються.

Дані Всеукраїнського перепису населення  2001 рр.

Етнос 	2001 р.	
	Млн. осіб	%	
Українці 	37,54	77,8	
Росіяни	8,33	17,3	
Євреї	0,10	0,2	
Білоруси	0,28	0,6	
Молдавани	0,26	0,5	
Болгари	0,20	0,4	
Поляки 	0,14	0,3	
Угорці 	0,16	0,3	
Румуни 	0,15	0,3	
Греки	0,09	0,2	
Кримські татари	0,25	0,5	
Інші 	0,96	1,6	
Усього	48,46	100,0	

З моменту здобуття Україною незалежності у площині практичного розв’язання відбулися зрушення в бік цивілізованого регулювання та саморегулювання міжнаціональних відносин. Це стосується перш за все ефективного забезпечення основних прав та свобод людини, у тому числі прав осіб, що належать до національних меншин. Держава спрямовує свою національну політику на вирішення таких проблем, як:
- досягнення міжнаціональної злагоди, гармонізація міжетнічних відносин, утворення в міжетнічних стосунках толерантності, дружби, довіри, поваги до національних традицій, мови, культури;
- правове забезпечення рівних можливостей для участі громадян, незалежно від їх національності, в усіх сферах суспільно-політичного життя;
- відродження українського етносу, забезпечення етнокультурної самобутності української нації, її динамічного відтворення;
- національно-культурне відродження, захист етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин;
- відновлення прав депортованих у радянські часи народів, здійснення заходів щодо їх реабілітації.
Політика української держави щодо етнічних меншин враховує ряд важливих особливостей:
1. Представники інших, крім українського, етносів складають майже 14 млн. чол. Отже, це значний соціальний, економічний і політичний потенціал держави.
2. У сучасних умовах для них, як і для українців, властивий етнічний ренесанс (відродження).
3. Більшість етнічних меншин України є частиною етносів, ядро яких знаходиться за межами України.
Національна державна політика будується з урахуванням тенденції розподілу населення за національним складом, етапів етногенезу в різних регіонах, традицій і психології етносів, що їх населяють. Слід відзначити, що в ході державного будівництва України вдалося запобігти міжетнічних зіткнень, що свідчить про досить зважену національну політику. Одним з найважливіших документів, який заклав основу національної політики, стала прийнята Верховною Радою України 1 листопада 1991 р. Декларація прав національностей України, що гарантувала рівні права всім етносам і етнічним групам, які проживають у республіці. Ці положення розкриває і доповнює Закон України від 25 червня 1992 р. “Про національні меншини в Україні”. Він гарантує громадянам України, незалежно від їх національного походження, права і свободи, а також право користуватися захистом держави на рівних підставах. У Конституції України відзначено, що держава сприяє консолідації та розвиткові української нації , її історичної свідомості, традиції, культури, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин. Конституція України забезпечує всебічний розвиток і функціонування української мови, гарантує вільний розвиток, використання і захист російської та інших мов національних меншин України.
    Слід відмітити, що головна ідея українських правових актів з національного питання – це ідея рівності всіх етнічних спільностей, з чого випливає рівноправний підхід до них. Для реалізації політико-правових документів в Україні в 1991 році був створений Державний комітет у справах національностей та міграцій.
    Таким чином, національна політика української держави направлена на збереження миру та злагоди в умовах існування єдиного українського громадянства, цілісності державної території, рівноправності громадян усіх націй і народностей.

Україна у новому геополітичному просторі

 Досягнення Україною незалежності змінило умови її міжнародної діяльності. З цього часу можна говорити про власну, самостійну зовнішню політику держави. Головним її принципом є демократизм, миролюбивість, розширення економічного співробітництва. Визнана більше ніж 150 державами світу Україна ще в першій половині 90-х років впевнено заявила про себе. Наша держава бере участь у діяльності багатьох міжнародних організацій, у першу чергу – ООН.
Надзвичайно важливим геополітичним вектором для нашої держави з самого початку 90-х років були відносини з європейськими країнами. В попередні роки Україна штучно була відділена від Європи. Втім її сучасний європейський вибір сформувався на об’єктивних чинниках і визначався не тільки культурно-цивілізаційним прагненням українців, а й суто геополітичними реаліями: адже Україна – європейська держава, що розташована в самому центрі Європи, на перехресті світових і європейських шляхів і просто приречена розвивати тісні стосунки з усіма країнами цього регіону. З початку 90-х років налагоджується співробітництво з Європейським Союзом, щорічно зростає торговельний оборот. Україну було прийнято до багатьох європейських міжнародних інституцій: Міжнародного валютного фонду, Міжнародного банку реконструкції і розвитку, Організації з безпеки і співробітництва в Європі. Оформилося і поширилося співробітництво з НАТО. У 1994 р. нашу країну було офіційно прийнято до Ради Європи, була розпочата процедура оформлення вступу до СОТ – Світової організації торгівлі. Таким чином, визначається і поступово реалізується шлях входження чи, точніше, повернення України до європейської сім’ї цивілізованих народів.
Міжнародна діяльність нашої держави, її засади були закладені в “Основних напрямках зовнішньої політики України” (2 липня 1993 р.), в яких визначено демократичний і миролюбивий зовнішньополітичний курс України. У документі наголошується, що неодмінною умовою розбудови української державності є її активне та повномасштабне входження до світового співтовариства.
У сучасних умовах зовнішня політика України спрямована на:
- утвердження і розвиток України як незалежної демократичної держави;
- збереження її територіальної цілісності та недоторканості кордонів;
- входження національного господарства у світову економічну систему;
- підвищення добробуту;
- захист прав та інтересів громадян України за кордоном;
- підтримка зв’язків із зарубіжними українцями.
       У зовнішньополітичному курсі України приділяється велике значення розширенню її участі в європейському регіональному співробітництві, активна участь у діяльності ООН, співпраця з державами Європейського Союзу та НАТО, а також розвиток двосторонніх відносин з Російською Федерацією, Білоруссю та Молдовою.

Помаранчева революція 2004 року: причини та наслідки

Слід відмітити, що Помаранчева революція 2004 р. має дуже глибокі об’єктивні причини, однією із яких було те, що у перші роки становлення та розвитку України на чолі нашої держави опинилися представники старої партгоспноменклатури, які за традицією прагнули підкорити суспільство, використовуючи авторитарні методи управління. Небачених масштабів досягла корумпованість, як вже наголошувалось, олігархічні клани намагалися управляти державою, маючи у своїх руках переважну більшість економічного потенціалу. В Україні гальмувалися реформи, був найнижчий рівень життя, глибоке соціальне розшарування, дошкуляла висока корумпованість всіх сфер життя, елементарно порушувались права громадян, не було вільної преси тощо.
У зв’язку з цим у країні поширювалося незадоволення політикою влади, виникла могутня опозиція, яка провела декілька широких антиурядових акцій, у тому числі масові виступи під гаслом “Україна без Кучми!”. Останньою краплиною, яка стала поштовхом для нового виходу людей на вулиці, стало фальшування результатів президентських виборів 2004 року. В результаті нового  туру  виборів,  які  відбулися  26  грудня,  переконливу перемогу здобув 
В. Ющенко.
Основне значення Помаранчевої революції полягає в тому, що український народ вперше в новітню добу проявив себе активним суб’єктом політики та історії, формуючи тим самим громадянське суспільство і сучасну політичну українську націю. Важливою подією у політичному житті України стали парламентські вибори в березні 2006 р., перемогу на яких здобули “помаранчеві” партії, але парламенська криза продовжувалась. Президент В. Ющенко для виходу із складної політичної ситуації врешті-решт видає Указ про припинення діяльності Верховної Ради. Було вирішено провести дострокові парламентські вибори 30 вересня 2007 р. Їх проведення свідчить, що в Україні створені важливі передумови для початку нової сторінки у вітчизняній історії, яка відкриває сприятливу перспективу для подальшої розбудови цивілізованої України. 

Українська державна символіка.

1.Тризуб.    2.Державний Прапор.  3.Державний Гімн.

    Українська державна символіка відображує традиційну українську символіку, що формувалася протягом багатьох століть і належить до найбагатших та найзмістовніших символічних систем людства.
     Державні символи України були офіційно затверджені Верховною Радою України і зафіксовані в статті 20 Конституції України. Державними символами України є Державний Прапор України, Державний Герб України і Державний Гімн України.
    Тризуб – один з найстародавніших знаків-символів, перша літописна згадка про нього належить до Х ст. нашої доби. Державний Прапор України – стяг із двох рівновеликих горизонтальних смуг синього и жовтого кольорів: верхня синього кольору і нижня - жовтого. Державний Гімн України ухвалено 15 січня 1992 р., відповідним указом Верховної Ради України. Ним затверджено мелодію національного гімну “Ще не вмерла Україна”.